Справа № 161/3139/20 	Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М. 	
Провадження № 22-ц/802/1006/20  Категорія: 31    	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 листопада 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Данилюк В.А.
суддів Киці С.І., Шевчук Л.Я., 
секретаря Опейди В.О.,
з участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача Тертичного Ю.В. ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання договору дарування недійсним за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тертичного Юрія Вікторовича на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2020 року,
В С Т А Н О В И В:
       В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання договору дарування недійсним.
Позов обґрунтувала тим, що у 1992 року вона отримала право на будівництво гаража за адресою м. Луцьк, вул. Карпенка-Карого, 12 у гаражному кооперативі « Транпорт »; у 1995 році побудувала гараж, якому був присвоєний номер НОМЕР_1 та користувалася ним до березня 2019 року. Вказує, що відповідач не дає їй доступу до спірного гаражу. Крім того, зазначає, що відповідач шахрайськими діями заволодів автомобілем, який їй належав на праві приватної власності, шляхом підроблення договору дарування, у зв`язку з цим просить визнати даний договір недійсним.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2020 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності та визнання договору дарування недійсним відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача Тертичний Ю.В. подав апеляційну скаргу, вважає рішення незаконним та необґрунтованим, зазначає, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів, неправильного застосування норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, постановити нове рішення, яким позов задовольнити.
       Відповідач ОСОБА_4 подав відзив на апеляційну скаргу, вказує, що, ухвалюючи рішення, суд дослідив порядок набуття права власності на спірне майно визначений цивільним законодавством і прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з підстав ненадання доказів суду на обґрунтування своїх позовних вимог позивачем щодо походження спірного майна в розумінні положень ст. 392 ЦК України, відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання договору дарування недійсним, суд оцінив надані докази з точки зору належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності прийшов до висновку що всупереч правовим нормам позивач не надала належних та допустимих доказів, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не довела існування підстав та обставин, необхідних для задоволення позову про визнання права власності та всупереч наведеним правовим нормам не надала належних та допустимих доказів в підтвердження підроблення відповідачем договору дарування чи вчинення відповідачем шахрайських дій при укладенні спірного договору. На противагу, з матеріалів справи убачається, що позивач та відповідач добровільно, без примусу та насильства підписали вказаний договір, про що свідчать підписи сторін. Окрім того, вищевказаний договір підписано в присутності нотаріуса, яка встановила особи сторін та їх дієздатність.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.
В порядку ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В силу ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Аналіз положень ст. 392 ЦК України дає підстави стверджувати, що позов про визнання права власності може бути пред`явлено, зокрема, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Позивач ОСОБА_1 не надала суду доказів погодження проекту гаража з відповідним державним органом та введення його в експлуатацію. При цьому не є дискреційними повноваженнями суду визнавати право власності на нерухоме майно, в той час як державою уповноважені органи на здійснення реєстрації права власності та введення нерухомого майна в експлуатацію.
Крім того, з копії рішення Луцького міського суду Волинської області від 16 січня 1997 року, яке набрало законної сили, убачається, що ОСОБА_1 вже зверталася з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на спірний гараж з інших підстав, і їй було відмовлено у задоволенні позову. У даному рішенні зазначено, що позивач у своїй позовній заяві вказала на те, що вона подарувала автомобіль відповідачу, не маючи можливості керувати автомобілем у зв`язку зі станом здоров`я, що також спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що договір дарування був підроблений.
Наведені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи щодо невідповідності рішення суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення ним норм матеріального права, не спростовують вірних висновків суду, а є його власним суб`єктивним тлумаченням норм права та обставин справи і не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тертичного Юрія Вікторовича залишити без задоволення. 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 серпня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 25 листопада 2020 року.

Головуючий 

Судді :