ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 листопада 2020 року                                                                м. Чернівці
справа № 725/3078/20
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого         Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Чубрей І.І.

за участю представника відповідача ОСОБА_1 

учасники справи

позивач ОСОБА_2 
відповідач  ОСОБА_3 

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2020 року, головуючий у першій інстанції  Федіна А.В.

встановила:

        ОСОБА_2 у липні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю та визнання об`єктом права спільної сумісної власності.
Просив  визнати юридичний факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім`єю у період з 1993 року по 2018 рік. 
Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та 

Справа №725/3078/20 Головуючий у 1 інстанції Федіна А.В.
Провадження №22-ц/822/923/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю. 

ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 , та встановити частки по Ѕ кожному.
ОСОБА_2 подано заяву про забезпечення позову.
       Просив накласти арешт на  житловий будинок АДРЕСА_2 , магазин, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на житловий будинок АДРЕСА_2 , магазин, що знаходиться по АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_3 .
Виконання ухвали доручено Другому відділу державної виконавчої служби у м.Чернівці Південно-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції, Відділу з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради.
Мангер В.М. в апеляційній скарзі просить ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2020 року скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову, посилаючись на порушення норм процесуального права.
Зазначає про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, відсутність доказів існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, наявності у ОСОБА_3 наміру здійснити відчуження спірного майна, не зазначення у чому полягає ускладнення чи неможливість виконання судового рішення, неспівмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами за відсутності доказів вартості спірного майна, залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об`єктами права спільної сумісної власності та визначення часток без розгляду ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 травня 2020 року.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1,2 ст. 149, п.1 ч.1 ст. 150, ч.1 ст. 153 ЦПК України та дійшов висновку про наявність правових підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту житловий будинок АДРЕСА_2 , магазин, що знаходиться по АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_3 .
На обгрунтувнаня таких висновків суд першої інстанції зазначив про існування між сторонами спору з приводу права власності на нерухоме майно, наявність підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає.
За змістом ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частина 2 ст.149 ЦПК України передбачає, що забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Предметом позову ОСОБА_2 тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої останній просив ухвалити судове рішення, є встановлення юридичного факту  проживання  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  однією сім`єю у період з 1993 року по 2018 рік, визнання об`єктом права спільної сумісної власності  ОСОБА_2  та ОСОБА_3  житлового будинку  АДРЕСА_2 , магазину, що знаходиться по АДРЕСА_2 , та визначення частки у праві власності. 
На обґрунтування виду забезпечення позову ОСОБА_2 посилався на те, що ОСОБА_3 чиняться перешкоди ОСОБА_2 у користуванні майном, що свідчить про вчинення дій з його реалізації.
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці першому п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина 3 статті 150 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Крім того, відповідно правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31.05.2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв`язку зі статтями 151, 152, 153 Цивільного процесуального кодексу України: "З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову" (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини цього рішення).
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
Не можна погодитися з доводами ОСОБА_3 , на які є посилання в апеляційній скарзі, про недоведеність існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, неспівмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
  ОСОБА_2  вказується на порушення ОСОБА_3  його права користування нерухомим майном, невизнання ОСОБА_3  права власності  ОСОБА_2  на житловий будинок АДРЕСА_2 , магазин, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Власником житлового будинкк АДРЕСА_2 , магазину, що знаходиться по АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 , остання має можливість подальшого відчуження майна третім особам, у зв`язку з чим наявна можливість існування небезпеки в заподіянні шкоди правам та охоронюваним законам інтересам ОСОБА_2   до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили, існує реальна загроза, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача (у разі задоволення позову), за захистом яких він звернувся до суду. 
У разі, якщо до закінчення розгляду даної справи буде реалізовано спірне майно, то ОСОБА_2 не зможе захистити або поновити свої права в межах одного цього судового провадження за позовом до ОСОБА_3 про встановлення юридичного факту проживання однією сім`єю та визнання об`єктом права спільної сумісної власності без нових звернень до суду, що істотно ускладнить чи взагалі унеможливить поновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів.
Не вчинення ОСОБА_3 дій, що могли би підтвердити намір відчуження нерухомого майна, не спростовують висновки про наявність у ОСОБА_3 як одноособового власника можливості вільно розпорядитись майно у разі не вжиття заходів забезпечення позову.
Співмірність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав, про захист яких просить заявник, та інтересів інших учасників судового процесу.
Разом з тим вжиття заходів забезпечення позову не призведе до порушення принципу співмірності забезпечення позову щодо предмету спору, оскільки ці заходи спрямовані виключно на збереження вже існуючих обставин спірних правовідносин та не накладають обтяжливих обов`язків на відповідачів.
При цьому обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на майно не призведе до невиправданого обмеження майнових прав ОСОБА_3 та не перешкоджатиме його господарській діяльності, оскільки арештоване майно фактично перебуватиме у володінні власника, а обмежуватиметься лише розпорядженням ним, проте не позбавляє ОСОБА_3 та інших осіб права володіння і користування цим майном, зокрема не перешкоджає використанню у господарській (підприємницькій) діяльності.
Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_3 на залишення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання об`єктами права спільної сумісної власності та визначення часток без розгляду ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 травня 2020 року, оскільки наведене за визначених процесуальним законом умов може зумовлювати настання інших процесуальних наслідків, ніж відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову. Підстав вважати, що ОСОБА_2 зловживає правом на звернення із такою заявою немає.
Ураховуючи наведене, ухвала Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14 вересня 2020 року постановлена з додержанням норм процесуального права.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів 

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Ухвалу Першотравневого районного суду м. Чернівці від 14 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Дата складання повного судового рішення 17 листопада 2020 року.

Головуючий                                                         Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                 М.І. Кулянда

                                                                               О.О. Одинак