ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

04 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/1194/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

за участю секретаря судового засідання Чорнова Є.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року (суддя Конєва С.О., м. Дніпро) у справі № 160/1194/20
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
про визнання протиправним та скасування рішення № 54, визнання дійсною посвідки, - 
встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому з урахуванням заяви про уточнення підстав позову від 19.03.2020 просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення відповідача №54;
- визнати дійсною посвідку на постійне проживання типу НОМЕР_1 від 20.06.2013 із внесенням відповідних змін до Єдиного державного демографічного реєстру з використанням відомчої інформаційної системи ДМС.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.05.2020 позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Дніпропетровській області №54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, видане громадянину Латвії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Вказане рішення мотивоване порушенням ГУ ДМС України в Дніпропетровській області процедури його прийняття, що передбачена п. 23 Порядку № 1983, а також відсутністю у вказаному рішенні обов`язкових реквізитів, що є порушенням вимог Інструкції з діловодства в апараті ДМС України. Крім того, на думку суду першої інстанції, матеріалами справи не підтверджено факт свідомого подання позивачем у 2009 році неправдивих відомостей для отримання дозволу на імміграцію та видачі посвідки на постійне проживання в Україні. При цьому, посилання представника ГУ ДМС України в Дніпропетровській області на інформацію, отриману від СБУ щодо існування кримінальної справи за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України відносно позивача, не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки зазначені обставини не були покладені в основу спірного рішення. Разом із цим, посилаючись на відсутність обґрунтування позовних вимог щодо визнання дійсною посвідки на постійне проживання типу НОМЕР_1 від 20.06.2013 із внесенням відповідних змін до Єдиного державного демографічного реєстру з використанням відомчої інформаційної системи ДМС, а також те, що вказаний спосіб захисту прав чинними нормами КАС України не передбачений, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаних вимог.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ДМС в Дніпропетровській області оскаржило його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказав на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та порушення ним норм процесуального права, зокрема, щодо врахування при винесенні оскаржуваного рішення експертного висновку № 056/56-1 від 20.02.2020, який не відповідає нормам ч. 1, ч. 6 ст. 101 КАС України та складений на підставі законодавства іншої
країни - Латвії. Також, скаржник зазначив, що позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції не було підтверджено факт родинних відносин з його батьком ОСОБА_2 , а судом не враховано факт порушення позивачем норм ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців і осіб без громадянства», що вбачається зі змісту листа прокуратури АРК Крим від 13.12.2019 та не вчинено дій щодо збирання доказів шляхом витребування з прокуратури АРК Крим інформації, яка, на думку скаржника, могла суттєво вплинути на з`ясування всіх обставин у справі. Крім того, судом першої інстанції було усно відмовлено у клопотанні скаржника про залучення до участі у справі в якості третьої особи управління СБУ України в Дніпропетровській області, а оскаржуване рішення взагалі не містить посилання на вказаний факт, що є порушенням норм п. 4 ч. 3 ст. 317 КАС України. Враховуючи зазначене, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Позивач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав на прийняття судом першої інстанції рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. При цьому, звернув увагу на зловживання зі сторони скаржника правом на апеляційне оскарження посилаючись на ненадання останнім жодного доказу законності прийняття ним спірного рішення. Зазначив, що факт його родинних відносин з батьком ОСОБА_1 був підтверджений двічі, а саме: у 2009 році при наданні йому дозволу на імміграцію, а також у 2013 році при отриманні ним посвідки-книжечки, чому передувало проведення відповідних перевірок. Також, позивач вказав на безпідставність проведення у 2019 році відносно нього перевірки, за наслідками якої скаржником було винесено спірне рішення. Зазначив, що листування з правоохоронними органами АРК Крим, на які посилається скаржник має лише інформаційний характер та не має жодних юридичних наслідків, оскільки факт доведення його вини у скоєнні кримінального правопорушення, так само як і порушення відносно саме нього кримінальної справи зі змісту вказаного листування не вбачається. З огляду на це, позивач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні 04.11.2020 представники сторін вимоги апеляційної скарги та відзиву на неї підтримали.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що 23.04.2009 громадянин Латвії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся із заявою до Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України у Дніпропетровській області про надання йому дозволу на імміграцію в Україну з підстав того, що його батько ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є уродженцем України (п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію») (т. 1  а.с.116,151).
Після проведення визначених імміграційним законодавством перевірок, у зв`язку із відсутністю підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, скаржником 20.10.2009 громадянину Латвії ОСОБА_1 був наданий дозвіл на імміграцію в Україну та видана посвідка на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с.153).
Надалі, по досягненню позивачем 45-річного віку, на підставі його заяви №1024 від 14.06.2013, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було здійснено обмін посвідки та 20.06.2013 позивачеві видано посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_3 із безстроковим терміном дії (т. 1 а.с. 13).
Згідно висновку ГУ ДМС в Дніпропетровській області від 28.10.2019 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Латвії ОСОБА_1 , підставами для скасування вказаного дозволу були ті обставини, що 08.08.2019 до скаржника від управління СБУ в Дніпропетровській області надійшло подання за вих. №45-дск, у якому повідомлялося, що громадянин Латвії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у 2011 році затримувався співробітниками відділу з боротьби з незаконним обігом наркотичних засобів Жовтневого РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області в рамках кримінального провадження за ст.309 КК України (незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту) та під час проведення обшуків за адресою мешкання позивача була вилучена певна кількість наркотичних засобів (т. 1 а.с. 64, 186).
Проте, незважаючи на зазначену інформацію, яка могла слугувати підставами для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію громадянину Латвії ОСОБА_1 відповідно до п.3 та п.4 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», перевіркою матеріалів особової справи останнього скаржником було встановлено, що позивачем для отримання дозволу на імміграцію в Україну (у 2009 році) були подані документи, які не відповідають вимогам законодавства, а саме: ОСОБА_1 отримав дозвіл на імміграцію, оскільки його батько ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Клепачі, Славутського району Хмельницької області, тобто на підставі п.3 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію». Як документ, що підтверджує факт родинних відносин, позивачем надано свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , видане владою Латвійської РСР 13.04.1968, у якому прізвище заявника та його батька російською мовою (переклад відсутній) зазначено як « ОСОБА_1 ». Проте, як документ, що посвідчує особу та належність громадянства Латвії подано паспорт НОМЕР_5 на прізвище « ОСОБА_1 ». Таким чином, іноземець подав про себе неправдиві відомості. Однак, при наданні дозволу на імміграцію вказане враховано не було, а посвідка на постійне проживання серії НОМЕР_6 /1202 від 20.10.2009 та НОМЕР_3 від 20.06.2013 видані на прізвище « ОСОБА_1 », у зв`язку з чим скаржником зроблено висновок, що позивачеві було видано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі свідомо наданих заявником неправдивих відомостей. З огляду на це, такий дозвіл підлягає скасуванню відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію», що підтверджується змістом наведеного висновку (т. 1 а.с. 63-65, 185-187).
У подальшому ГУ ДМС України в Дніпропетровській області було прийнято рішення №54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, за яким громадянину Латвії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі п.1 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» (дозвіл надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність) скасовано дозвіл на імміграцію в Україну. При цьому, дата прийняття цього рішення (акту індивідуальної дії) відсутня, що підтверджується змістом копії наведеного рішення (т. 1 а.с. 10,185).
Правомірність прийняття ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вказаного рішення про скасування позивачу отриманого ним у 2009 році дозволу на імміграцію в Україну є предметом спору у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.
Підстави для скасування дозволу на імміграцію в Україну визначені ст. 12 Закону України від 04.02.1994 №3929-ХІІ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» далі Закон №3929-ХІІ). Зокрема, згідно вказаної норми, дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров`я, захист прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.
Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 ( далі Порядок №1983).
Згідно пунктів 21-22 Порядку №1983, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, її територіальні органи та територіальні підрозділи, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, Робочий апарат Укрбюро Інтерполу та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
У разі, коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.
Пунктом 23 Порядку №1983 визначено, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.
Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти.
Аналіз наведених норм чинного законодавства у даних правовідносинах свідчить про те, що спеціально уповноважений орган виконавчої влади з питань імміграції (Державна міграційна служба) наділений повноваженнями щодо скасування вже виданого іноземцю дозволу на імміграцію в Україну з підстав, вичерпний перелік яких міститься у статті 12 Закону №2491-Ш шляхом прийняття відповідного рішення.
При цьому, прийняттю такого рішення повинна передувати відповідна процедура всебічного вивчення відповідним органом Державної міграційної служби поданих документів, у тому числі і за поданням Служби безпеки України, а саме: у місячний строк органом Державної міграційної служби мають бути вивчені матеріали такого подання; у разі потреби - витребувано інформацію у ініціатора подання та інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошено для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається це питання. І тільки за результатами аналізу всієї зібраної інформації органом Державної міграційної служби може бути прийнято відповідне рішення, про що протягом тижня має бути повідомлено іммігранта стосовно якого воно прийняте.
Зі змісту висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну, затвердженого посадовою особою скаржника 28.10.2019, вбачається та скаржником не заперечується, що підставою для прийняття спірного рішення №54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Латвії ОСОБА_1 було саме подання СБУ в Дніпропетровській області за вих. №45-дск, у якому повідомлялося про те, що позивач у 2011 році затримувався правоохоронними органами (Жовтневим РВ ДМУ ГУ МВС у Дніпропетровській області) в рамках кримінального провадження за ст.309 КК України (незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту) та під час проведення обшуків за адресою мешкання позивача була вилучена певна кількість наркотичних засобів, що є підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну згідно вимог п.3, п.4 ст.12 Закону №2491-Ш (т. 1 а.с.63-66, 185-187).
Разом з цим, як було вірно встановлено судом першої інстанції та доводами апеляційної скарги не спростовано, спірне рішення №54 було прийнято не за результатами вивчення подання СБУ (що є підставою для скасування відповідного дозволу за п.3, п.4 ст.12 Закону №2491-Ш), а за результатами проведеної скаржником перевірки матеріалів справи позивача на підставі висновку органу міграційної служби від 28.10.2019, а саме - на підставі наданих позивачем свідомо неправдивих відомостей (п.1 ч.1 ст.12 Закону №2491-Ш) (т. 1 а.с. 10,63-65,185-187).
Також, судом першої інстанції встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що скаржником при вивченні матеріалів не було запитано від правоохоронних органів жодної додаткової інформації стосовно затримання позивача з урахуванням того, що з інформації СБУ України вбачається (висновок скаржника від 28.10.2019), що позивач затримувався ще у 2011 році, а подання було складено у 2019 році.
При цьому, колегія суддів зазначає, що таку інформацію мав перевірити саме скаржник при прийнятті спірного рішення.
Посилання ж скаржника на право суду першої інстанції відповідно до норм ч. 3 ст. 77 КАС України витребувати додаткову інформацію з прокуратури АРК не приймається колегією суддів до уваги, оскільки відомості щодо надходження інформації від прокуратури АРК у висновку про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1 , а також у спірному рішенні відсутні.
Також, матеріали справи містять копію листа прокуратури АРК, яка була надана скаржником разом із відзивом на позовну заяву, проте не засвідчена ним належним чином, що датований 13.12.2019, тобто після прийняття скаржником спірного рішення (т. 1 а.с. 66).
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у висновку скаржника мова йде про затримання позивача у 2011 році в рамках кримінального провадження за ст. 309 Кримінального кодексу України. У листі ж прокуратури АРК мова йде про кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, без зазначення особи, відносно якої порушено вказане кримінальне провадження.
Отже, інформація, що отримана скаржником від прокуратури АРК не має відношення до підстав винесення ним спірного рішення.
Відповідно, необхідність та підстави витребування судом першої інстанції будь-яких доказів стосовно спірного питання у цьому випадку відсутні.
Аналогічно, колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на те, що судом першої інстанції у судовому засіданні 13.03.2020 було усно відмовлено ГУ ДМС України у задоволенні його клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи управління СБУ в Дніпропетровській області, оскільки інформація, що була отримана від вказаного органу не є підставою винесення скаржником спірного рішення.
При цьому, колегія суддів зазначає, що скаржником у апеляційній скарзі не спростовано твердження суду першої інстанції, що подання управління СБУ в Дніпропетровській області за вих.№45-дск від 08.08.2019 фактично не було підставою для прийняття спірного рішення №54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну позивача про що свідчить і зміст висновку від 28.10.2019 (т. 1 а.с.63-65, 185-186), а скасування дозволу скаржником згідно спірного рішення відбулося на основі переоцінки ним наданих позивачем ще у 2009 році документів без вжиття заходів для направлення запитів до відповідних органів та без отримання будь-яких додаткових документів, які б могли свідчити про надання позивачем свідомо неправдивих відомостей.
Що стосується процедури прийняття спірного рішення, то судом першої інстанції вірно встановлено та скаржником у апеляційній скарзі не спростовано, що позивача, в порушення вимог п. 23 Порядку №1983 не було запрошено для надання пояснень стосовно розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію в Україну, яке було видане йому ще у 2009 році, а також останнього не було повідомлено про прийняте відносно нього рішення.
Окрім того, судом першої інстанції вірно враховано та у апеляційній скарзі скаржником не заперечується, що зміст його спірного рішення, як акту індивідуальної дії, який породжує у позивача відповідні права та обов`язки, не містить обов`язкових реквізитів його прийняття, а саме: не містить дати прийняття рішення (т. 1 а.с. 10,187), що є порушенням п.п.2.1.9, п.п.2.1.10 п.2.1, п.п.2.8.1 п.2.8 Інструкції з діловодства в апараті ДМС України, затвердженої наказом ДМС України від 21.11.2014 № 320 (далі Інструкція №320), якими встановлено, що документи, які видаються на підставі актів органів державної влади мають містити обов`язкові для певного його виду реквізити, що розміщуються в установленому порядку, а саме: найменування установи автора документа, назву виду документа (крім листів), дату, реєстраційний номер документа, заголовок до тексту, текст, підпис. Датою документа є відповідно дата підписання, затвердження, прийняття, реєстрації або видання.
Відсутність дати прийняття (підписання, видання) акту індивідуальної дії позбавляє його юридичної значимості та порушує принцип правової визначеності, оскільки позбавляє можливості перевірки строку його прийняття, строку направлення (вручення) його іммігранту, а, відповідно, і строк його оскарження та подальшого виконання, який встановлено нормами чинного законодавства.
Крім того, колегія суддів погоджується зі спростуванням судом першої інстанції твердження скаржника про свідоме подання позивачем неправдивих відомостей щодо зазначення прізвища батька позивача російською мовою « ОСОБА_1 » у свідоцтві про його народження, що видане Латвійською РСР 13.04.1968 та зазначення прізвища у його паспорті громадянина Латвії « ОСОБА_1 », оскільки позивач не є видавцем наведених документів, а відповідно, зазначене не може свідчити про свідомо неправдиві відомості, які офіційно були видані державою Латвії. Скаржник, у свою чергу, зобов`язаний був перевірити такі відомості шляхом надіслання запитів до відповідних органів під час надання дозволу на імміграцію в Україну ще у 2009 році, у тому числі і повинен був вжити заходів щодо проведення лінгвістичної експертизи щодо правильності написання прізвища позивача українською та латиською мовою. Оскільки, скаржником таких дій вжито не було, його висновки щодо надання позивачем свідомо неправдивих відомостей, які полягають у правильності написання прізвища позивача російською, латиською та українською мовами, жодними належними, достатніми та достовірними доказами не підтверджені з урахуванням вимог ст.ст.72-77 КАС України.
Судом першої інстанції було надано належну оцінку змісту наявних в матеріалах справи копій свідоцтва про народження позивача та паспорта позивача, які подавалися ним у тому числі і для надання дозволу на імміграцію в Україну ще у 2009 році, що містять лише розбіжності у написанні його прізвища російською мовою « ОСОБА_1 », українською мовою « ОСОБА_1 », латиською мовою ОСОБА_1 (ОСОБА_1 ) (т. 1 а.с.11-13,59-62,120-128), які не можуть бути розцінені як подання позивачем свідомо неправдивих відомостей з урахуванням того, що скаржником таких доказів (належних, достатніх та допустимих) суду не надано.
При цьому, позивачем при поданні заяви про надання дозволу на імміграцію в Україну було долучено довідку відділу іноземних перекладів Дніпропетровської торгово-промислової палати щодо написання його прізвища « ОСОБА_1 » - латиською мовою, « ОСОБА_1 » - українською мовою, « ОСОБА_1 » - російською мовою, яка міститься в особовій справі позивача (а.с. 129).
Проте, вказані обставини не вплинули на надання у 2009 році позивачу дозволу на імміграцію в Україну.
Також із зазначеного питання щодо розбіжностей та правильності написання прізвища позивача латиською мовою «ОСОБА_1», судом першої інстанції було враховано експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз за №056/56-1 від 20.02.2020, де вказано, що документальні записи імен, прізвищ повинні мати закінчення відповідно до граматичної системи латиської мови. Згідно з цими правилами запис прізвища ОСОБА_1 у транскрипції з його російської форми « ОСОБА_1 » набуває форми ОСОБА_1 , яка в українській транслітерації перетворюється на «ОСОБА_1», а тому записи прізвища ОСОБА_1 - « ОСОБА_1 » (російською мовою у свідоцтві про народження позивача), « ОСОБА_1 » (у паспорті громадянина Латвійської Республіки) у наданих документах є ідентичними (т. 1 а.с.92).
При цьому, колегія суддів зазначає, що вказаний висновок не може вважатися висновком експерта, оскільки не були дотримані певні процесуальні вимоги щодо цього, але судом першої інстанції вірно враховано його як письмовий доказ, який у сукупності з іншими доказами сформував позицію суду.
Отже доводи скаржника про недостовірність вказаного доказу не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки інформація, яка в ньому міститься, не спростована належним чином. 
За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з боку позивача не було допущено порушення (подання свідомо неправдивих відомостей) при поданні документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну у 2009 році, а скаржником зазначене твердження жодними доказами не підтверджено.
При цьому, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції щодо неприпустимості перекладення на позивача відповідальності за можливі помилкові або умисні протиправні дії посадових осіб скаржника при наданні йому дозволу на імміграцію в Україну у 2009 році.
Аналогічна правова позиція узгоджується із позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №820/2262/17, яка є обов`язковою до застосування згідно до вимог ч.5 ст.242 КАС України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про протиправність спірного рішення №54 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Латвії ОСОБА_1 , внаслідок чого останнє підлягає скасуванню.
Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог сторонами не оскаржено, колегія суддів не переглядає вказане рішення у цій частині.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 травня 2020 року у справі № 160/1194/20 - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно до статей 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 11.11.2020 р.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко