ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       14 грудня 2020 року                 м. Чернівці        Справа № 727/11817/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач (відповідач за зустрічним позовом): акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» - далі по тексту АТ КБ «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
при розгляді справи за апеляційними скаргами АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Чебан В.М., дата складання повного тексту рішення 01.10.2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 14.05.2007 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №CVX0GK00000049, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 35 940 дол. США терміном до 13.05.2027 року.
В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 14.05.2007 року між Банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.
ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором не виконує, не сплачує отриманий кредит та відсотки за користування ним, у зв`язку з чим станом на 25.07.2019 року утворилася заборгованість у розмірі 77 403,92 дол. США, яка складається із: заборгованість по тілу кредиту в розмірі 30 696,28 дол. США, по відсоткам за користуванням кредитом в розмірі 9 510,04 дол. США, по комісії за користування кредитом в розмірі 1 983,32 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором в розмірі 35 214 дол. США.

Провадження №22-ц/822/979/20                                       
Відповідно до п.5 Договору поруки позивачем направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов`язань за кредитним договором № CVX0GK00000049.
Згідно п.6 Договору поруки поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі, протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання.
Вказувало, що вимога, яка була пред`явлена до поручителя щодо виконання забезпеченого зобов`язання - залишена без задоволення.
Посилаючись на те, що законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, на свій розсуд АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів 30 696,28 дол. США - заборгованість за тілом кредиту, що за курсом 25,51 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року станом на цей день становить суму 783 062,10 грн, та судові витрати.
У січні 2020 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору. Вказував, що 14 травня 2007 року Банк уклав з ним кредитний договір №CVX0GK00000049, згідно п.7.1 якого на строк з 14.05.2007 року по 13.05.2027 року йому оформлено кредит у розмірі 35 940 дол. США: на споживчі цілі 29 950 дол. США, на сплату страхових платежів в період дії договору 5 990 дол. США зі сплатою 0,84% на місяць (10,08% річних) на залишок заборгованості, щомісяця комісії у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту та щомісячний платіж 353,30 дол. США.
18.03.2014 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору згідно наступного змісту: П.1 Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту до підписання Додаткової угоди, зменшити на 24979,55 долари США, а саме: відсотки у розмірі 5701,35 долари США, комісію - 2755,39 долари США, пеню - 16522,81 долари США; П.3 Вказати та викласти п.7.1 у відповідності діючого договору Позичальника: 7.1. Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 13.05.2027 року включно у вигляді: непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44 031,42 дол. США на наступні цілі: 29 950 дол. США на споживчі цілі, 14 081,42 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків з 25.10.2008 року по 18.03.2014 року у розмірі 13,2%; з 18.03.2014 року у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту та щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту.
Вважає, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні 18.03.2014 року спірної додаткової угоди свідомо та навмисно ввів його в оману, застосував по відношенню до нього нечесну підприємницьку діяльність. Вказує, що в розрахунку Банку станом на 18.03.2014 року в колонці 3 значиться поточна заборгованість за кредитом 26 570,24 дол. США, в колонці 4 прострочена заборгованість за кредитом - 0.
Таким чином, після підписання додаткової угоди банком розмір поточної заборгованості за кредитом безпідставно збільшений на 7892,39 дол. США, про що не зазначено в додатковій угоді від 18.03.2014 року.
Вважає, що фактично під виглядом зменшення заборгованості та покращення фінансового положення позичальника банк збільшив заборгованість по тілу кредиту, чим створив нове додаткове процентне навантаження.
Вказує, що як до підписання, так і після підписання Додаткової угоди він тривалий час здійснював оплату, погашав проценти, комісію та частково тіло кредиту.
Посилається на те, що кредит він отримав в сумі 29 950 дол. США, до підписання додаткової угоди на страхові платежі банк додатково надав 989,49 дол. США, що разом складало 30 939,49 дол. США.
Згідно розрахунку банку станом на день підписання 18.03.2014 року додаткової угоди - часткове погашення заборгованості складає 18 615,23 дол. США, які зараховані банком наступним чином: 2096,51 дол. США - комісія; 10 192,44 дол. США - проценти; 2 237,61 дол. США - пеня; 4 088,67 дол. США - тіло кредиту, в цю суму також входить 989,49 дол. США, виданих банком додатково на страховку.
Отже, згідно розрахунку банку на момент укладення спірної угоди тіло кредиту було частково погашене (з урахуванням страхових платежів).
Зазначає, що ніколи б не уклав такий договір, якщо б банк його попередив про те, що в односторонньому порядку створить нову збільшену заборгованість по кредиту, в той час, як така інформація в самій додатковій угоді відсутня.
Крім зазначеного, п.7.1 Кредитного договору, що відображено і в Додатковій угоді від 18.03.2014 року, передбачена щомісячна комісія у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, що не є послугою у визначенні п.17 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки такі дії є діями банку на власну користь, і не є послугою для споживча. Умова споживчого кредиту щодо сплати щомісячної комісії є нікчемною.
Те ж саме стосується і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту в момент видачі кредиту, умова щодо якої заднім числом встановлена в оспорюваній Додатковій угоді від 18.03.2014 року.
Наголошує, що п.7 Додаткової угоди від 18.03.2014 року щодо встановлення неустойки у розмірі: 100% від розміру неналежно сплачених відсотків за користування кредитом; 100% від розміру неналежно сплачених винагород, є несправедливим та суперечить принципам розумності, добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання зобов`язань за спірним договором.
За наведених обставин позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсною Додаткову угоду від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049, укладену між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року первісну позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 27 580,53 дол. США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року станом на 25.07.2019 року становить 703 579,32 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 10 554,68 грн.
В задоволенні решти первісних позовних вимог стосовно ОСОБА_2 відмовлено.
В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року, укладену між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 , відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 оскаржили його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» оскаржило рішення суду лише в частині відмовленої у стягненні з ОСОБА_3 суми.
Вказує, що 14.05.2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №СУХ0ОК00000049, а 18.03.2014 року додаткову угоду до зазначеного кредитного договору, якою сторони дійшли згоди щодо реструктуризації згідно визначених в ній умов.
Вказує, що підписання додаткової угоди від 18.03.2014 року відбулося за ініціативою ОСОБА_3 , оскільки на момент укладення зазначеної угоди Банк позивався до ОСОБА_3 по справі №2-2384/11 і останній мав істотну прострочену заборгованість за кредитним договором, що підтверджена була висновком №19/07-13 фінансово-економічної експертизи.
Станом на 14.03.2014 року лише простроченого боргу за кредитним договором № CVX0GК00000049 від 15.05.2007 року було 34 832,87 дол. США (прострочене тіло кредиту - 400,34 дол. США, відсотки - 15 154,33 дол. США, комісія - 2 755,39 дол. США, пеня - 16 522,81 дол. США), які Позивачу необхідно було погасити з метою подальшого виконання умов договору, тобто погашення кредиту за графіком платежів, що підтверджується розрахунком заборгованості.
Зазначає, що запропоновані Банком умови укладеної додаткової угоди надали Позивачу можливість негайного повернення до графіку платежів (зміненого відповідно до додаткової угоди), без сплати будь-яких штрафних санкцій.
Отже, підписання додаткової угоди від 18.03.2014 року було вигідно у першу чергу ОСОБА_3 , оскільки, по-перше, частина простроченого боргу списувалась Банком взагалі, по-друге, залишок простроченого боргу, який вже існував на момент укладення такої угоди, був розподілений таким чином, що надавало ОСОБА_3 можливості його поступового погашення.
Додаткова угода до зазначеного кредитного договору добровільно підписана позивачем, що ним не спростовується та певний час виконувалася, про що свідчать факти повернення ним кредитних коштів разом із нарахованими відсотками у повному обсязі та в строки, встановлені договором і графіком погашення кредиту, що є невід`ємною частиною договору. ОСОБА_3 міг відмовитися від укладення додаткової угоди, однак цього не зробив.
Також зазначає, що суд не звернув уваги, що висновком судово-економічної експертизи від 06.08.2013 року встановлено заборгованість ОСОБА_3 по оплаті кредиту (тіло кредиту), яка станом на 20.04.2013 року становить 27 580,53 дол. США (справа № 2-1515/12, провадження № 2/727/99/13 т.2 а.с.3-26).
Тобто, зазначені висновки зроблені раніше, до укладення Додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору, та без врахування погодженої сторонами суми страхових платежів в отриманій сумі кредиту.
Отже, суд не звернув уваги на вказані обставини та дійшов помилкових висновків про відсутність доказів правомірності збільшення заборгованості за наданим кредитом.
На підставі наведеного просить суд задовольнити вимоги в частині відмовленої суми заборгованості в розмірі 3 115,75 дол. США.
В свою чергу, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить рішення суду в частині задоволення первісного позову скасувати та в задоволенні позовних вимог Банку про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості по тілу кредиту в сумі 27 580,53 дол. США відмовити, в частині відмови в задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_3 задовольнити, визнати недійсною додаткову угоду.
По первісному позову зазначає, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи полягає в тому, що згідно банківського розрахунку заборгованості, на який постійно йде посилання в оспорюваному рішенні, залишок тіла кредиту безпідставно збільшено банком із суми 26 570,24 дол. СІІІА до 34 462,63 дол. США, тобто на 7 892,39 дол. США, які підлягають зарахуванню у рахунок погашення заборгованості по кредиту з урахуванням безпідставно нарахованих процентів на цю суму, і банківський розрахунок судом належним чином не досліджений.
Натомість, суд першої інстанції поклав в основу рішення як встановлений факт експертизу, яка була проведена в серпні 2013 року в іншій справі №2-1515/12 за позовом Банку до ОСОБА_3 про дострокове стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на заставлену квартиру. 
Стягнута судом сума 27 580,53 дол. США вказана в експертному висновку як заборгованість по оплаті тіла кредиту станом на 20.04.2013 рік. 
Також зазначає, що збільшення розміру заборгованості тіла кредиту до суми 34 462,63 дол. США зроблене банком після укладення 18 березня 2014 року Додаткової угоди до кредитного договору, однак, позивачем нічим не обґрунтовано і документально не підтверджено. Банк безпідставно, неправомірно в односторонньому порядку збільшив розмір поточної заборгованості за кредитом, як зазначено вище, на 7 892,39 дол. СІІІА в той час, як про таке збільшення не вказано в Додатковій угоді від 18.03.2014 року, зазначена фінансова маніпуляція стала очевидною тільки з банківського розрахунку заборгованості.
Посилається на те, що Банк не надав суду первинних фінансових документів, оскільки таких не існує, зокрема, заяви, підписаної позичальником, про видачу готівки в сумі 7 892,39 дол. СІІІА
Як вбачається з банківського Розрахунку на безпідставно збільшену суму тіла кредиту, тобто на 7 892.39 дол.СІІІА, банк нарахував і стягнув проценти (колонки 8-10): 7 892,39 х 10.08% річних : 360 х 1932 дня (з 09.04.2014 по 25.07.2019)        4 269,46 дол.СІІІА.
Вказує, що кошти сумі 7 892,39 дол. СІІІА та 4 269,46 дол. США (проценти) підлягають зарахуванню в рахунок погашення заборгованості по кредиту.
Зазначає, що згідно банківського розрахунку за підсумком сум зазначених в колонці 18 (погашення заборгованості) ним сплачено 34 652,82 дол. СІІІА, із них, банком спрямовано: на сплату процентів - 18 942,56 дол. США (підсумок сум колонки 10); на сплату комісії - 4 362,17 дол. США (підсумок сум колонки 16); на погашення пені - 3 054,05 дол. США (підсумок сум колонки 1.3).
Посилається на те, що Банк зазначив в позовній заяві, що надав ОСОБА_3 кредит в сумі 35 940 дол. СІІІА, що не відповідає дійсності та спростовується матеріалами справи, оскільки останній фактично отримав кредит в сумі 30 749,78 дол. США, із них: 29 950 в день видачі на споживчі цілі та 799,78 дол. СІІІА додатково в послідуючі роки на сплату страхових платежів.
Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 зазначає, що 18.03.2014 року сторони уклали Додаткову угоду, в якій не зафіксовано розмір заборгованості по кредиту на день підписання даної спірної угоди, що являється дуже важливою суттєвою умовою.
Відсутність такої інформації дала можливість банку ввести позичальника в оману та здійснити фінансові маніпуляції, а саме: під виглядом зменшення заборгованості та покращення фінансового положення позичальника збільшити заборгованість по тілу кредиту, чим створити додаткове процентне навантаження.
В Додатковій угоді відсутній термін реструктуризація. В жодному пункті не йдеться про відстрочення виплат заборгованостей за основною сумою кредиту і за процентами, не зазначено, що банк здійснює будь-який перерахунок внесених раніше коштів або здійснює перерозподіл раніше сплачених коштів на збільшення тіла кредиту. 
За сукупності факторів, а саме: відсутність в Додатковій угоді суми залишку заборгованості, невідповідність сум, вказаних в Графіку і банківському Розрахунку, заборгованості, відсутність реквізитів, до якої саме додаткової угоди, від якої дати, до якого кредитного договору складений даний Графік - доданий банком до позову, - Додаток до Додаткової угоди неможливо ідентифікувати як графік до укладеної між сторонами 18.03.2014 року Додаткової угоди.
У своєму відзиві ОСОБА_3 на апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» вказує, що апеляційну скаргу банку не визнає, з підстав зазначених в зустрічній позовній заяві. Просить апеляційну скаргу банку залишити без задоволення.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог як за первісним так і за зустрічним позовами, вважає, що скарга ОСОБА_3  підлягає задоволенню, а скарга АТ КБ «ПриватБанк» - частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Ухвалюючи рішення за первісним позовом суд виходив з того, що враховуючи дані, які зазначені у висновку судово-економічної експертизи та у розрахунку, наданому АТ КБ «ПриватБанк», тіло кредиту збільшилось з 27 580,53 дол. США до 30 696,28 дол. США. Однак, АТ КБ «ПриватБанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що позичальник додатково отримував кредитні кошти, внаслідок чого тіло кредиту збільшилось з 27 580,53 дол. США до 30 696,28 дол. США.
Враховуючи те, що позивачем не доведено підстави збільшення тіла кредиту, тому до стягнення підлягає сума в розмірі 27 580,53 дол. США, що за курсом 25,51 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.07.2019 року станом на 25.07.2019 року становить 703 579,32 грн.
Крім того, суд прийшов до висновку, що як вбачається з наданої суду виписки по рахунку позичальника ОСОБА_3 (том №2 а.с.73-84), останній не здійснював регулярне погашення заборгованості та відсотків згідно умов додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049, яке визначене сторонами в розмірі 474,68 дол. США щомісячно.
При цьому, з наявних в справі розрахунку заборгованості та виписки по рахунку ОСОБА_3 вбачається та обставина, що відповідач ОСОБА_3 після укладення 18.03.2014 року додаткової угоди до кредитного договору №CVX0GK00000049 періодично раз у кілька місяців сплачував на користь АТ КБ «ПриватБанк» кошти в сумі до 300 дол. США, які позивачем за первісним позовом спрямовувались на погашення відсотків, пені та комісії за кредитом, однак тіло кредиту за цей час ОСОБА_3 не погашалось, а тому в цій частині твердження ОСОБА_3 судом до уваги не приймаються.
За наведених обставин, суд вважав, що заявлені первісні позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до задоволення частково, а саме в сумі 27 580,53 дол. США.
Відмовляючи в зустрічному позові суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення додаткової угоди сторонами було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме позивач за зустрічним позовом мав весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, про що свідчить його підпис на додатковій угоді, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків.
Підписанням додаткової угоди від 18.03.2014 року до кредитного договору ОСОБА_3 підтвердив, що він обізнаний та погодився з усіма умовами такого договору. Та обставина, що ОСОБА_4 не лише особисто уклав спірну угоду, вчинивши на її тексті відповідний підпис, але й тривалий час виконував її умови, сплачуючи плату за користування кредитними коштами згідно умов оспорюваної ним угоди, вказує на вільне волевиявлення позичальника в момент укладення правочину, повну обізнаність та погодження з умовами кредитування.
ОСОБА_3 не надав до суду жодного доказу, що під час укладання Додаткової угоди він не мав реальної можливості прочитати дану угоду та детально ознайомитися зі всіма умовами.
Також, суд вказав, що ОСОБА_3 не доведено, що оспорюваною угодою встановлено умови, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитись перед її укладенням і не отримав необхідну інформацію для його свідомого вибору, як не надано й доказів неправомірного впливу банку на його волевиявлення, а також того, що його як споживача було введено в оману та умови оспорюваної додаткової угоди пов`язані з використанням нечесної підприємницької діяльності, тобто, доказів на підтвердження обставин порушення відповідачем за зустрічним позовом ЗУ «Про захист прав споживачів».
Суд врахував той факт, що спірна угода підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, позивач за зустрічним позовом на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та, в подальшому, виконував його умови, відповідач за зустрічним позовом надав позивачу документи, які передували укладенню додаткової угоди, у додатку до цієї угоди та графіку погашення кредиту, які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування.
Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.05.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №CVX0GK00000049, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в розмірі 35940 доларів США на наступні цілі: 29950 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 5990 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії у розмірі 0,20 % доларів США від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном погашення кредиту до 13.05.2027 року (т.1 а.с.16-18).
18.03.2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору №CVX0GK00000049, відповідно до умов якої внесено зміни до Кредитного договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року, а саме:
1. Суму заборгованості, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї Додаткової угоди зменшити на 24979,55 долари США, а саме: відсотки у розмірі 5701,35 долари США, комісія у розмірі 2755,39 долари США, пеня у розмірі 16522,81 долари США;
2. Згідно зі ст.ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення Позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї Додаткової угоди), понад 31 день позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 24979,55 долари США;
3. Вказати та викласти пункт 7.1. у відповідності діючого договору Позичальника: 7.1. Банк зобов`язується надати «Позичальникові» грошові кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк по 13.05.2027 року включно (надалі за текстом Договору «Строк кредитування»), у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 44031,42 дол. США (сорок чотири тисячі тридцять один дол. США 42 центів) (далі - «Кредит») на наступні цілі: 29950,00 дол. США на споживчі цілі, а також у розмірі 14081,42 дол. США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування Кредитом відсотків з 25.10.2008 року по 18.03.2014 року у розмірі 13,2%, з 18.03.2014 року у розмірі 10,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісячної комісії в розмірі 0,20% від суми виданого кредиту, комісії за дострокове погашення кредиту, відповідно до п.3.11 даного Договору. 
Строк користування кредитними коштами згідно умов додаткової угоди узгоджений сторонами до 13.05.2027 року (т.1 а.с.19).
Відповідно до графіку погашення кредиту щомісячний платіж визначено з 13.03.2014 року по 13.04.2027 року в розмірі з 474,68 дол. США, з 13.04.2027 року по 13.05.2027 року в розмірі 647,21 дол. США (т.1 а.с.20-21). 
26.07.2019 року АТ КБ «ПриватБанк» надіслав на адресу відповідачів повідомлення із зазначенням невиконаних зобов`язань, заборгованість складає 51 118,01 дол. США та попереджено останніх, що у разі несплати простроченої заборгованості Банк буде вимагати повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (т.1 а.с.13-14).
Що стосується вимог зустрічного позову ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання додаткової угоди недійсною, колегія зазначає наступне.
За кредитним договором від 14.05.2007 року №CVX0GK00000049 ОСОБА_3 отримав 35 940 дол. США, за додатковою угодою від 18.03.2014 року до зазначеного кредитного договору вбачається, що ОСОБА_3 отримав 44 031,42 дол. США, чим було збільшено поточну заборгованість за кредитом на 7 892,39 дол. США, (що вбачається з розрахунку заборгованості станом на 18.03.2014 року) без фактичної видачі зазначених грошових коштів.
Згідно зі ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За положеннями ч.5 ст.11, частин 1, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту; нормативно-правовий акт №435-IV від 16.01.2003 року споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
Згідно з абз.2 ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення додаткової угоди) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Відповідно до ч.8 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення додаткової угоди) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
16 жовтня 2011 року набрав чинності ЗУ №3795-VI від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким ч.4 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» доповнено нормою наступного змісту: кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
За загальним правилом, передбаченим ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 2 та 3 ст.215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Рішенням КСУ від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст.1, ст.11, ч.8 ст.18, ч.3 ст.22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 ст.1, ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями ч.4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Частиною ч.4 ст.42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
Згідно зі ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Згідно ч.3 ст.13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до ст.3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті нормативно-правовий акт №435-IV від 16.01.2003 року ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту – це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.
Частиною 1 та 2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
До наведеного висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду в постанові від 09.12.2019 року справа №524/5152/15-ц вказавши про те, що положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною трерьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок.
Крім того, у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).
Встановивши, що позивачем за зустрічним позовом доведено наявність підстав для визнання недійсною оспорюваної додаткової угоди, апеляційний суд приходить до висновку про визнання недійсною оспорюваної додаткової угоди.
Також, колегія зазначає, що зустрічний позов не містить вимог щодо визнання недійсними умов основного договору кредиту, тобто ОСОБА_3 не оспорюється нарахування комісійних платежів з часу укладення основного договору до моменту укладення додаткової угоди, що за принципом диспозитивності цивільного процесу та меж апеляційного перегляду справи позбавляє апеляційний суд можливості корегувати в цій частині розмір пред`явленої до стягнення заборгованості.
Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 з приводу задоволення первісного позову Банку та доводів апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» з приводу незадоволення вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту в розмірі 3 115,75 дол. США, колегія зазначає наступне.
Оскільки апеляційний суд прийшов до висновку про недійсність додаткової угоди від 18.03.2014 року, ця обставина впливає на встановлення розміру невиконаних зобов`язань.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) зазначено, що: «тлумачення статей 10, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами) свідчить, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми, які підлягають стягненню. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. […] Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Тому, виходячи із загальних засад цивільного законодавства, у разі невизнання кредитором права боржника на припинення зобов`язання повністю або частково таке право підлягає захисту судом за позовом боржника шляхом припинення правовідношення повністю або частково на підставі пункту 7 частини 2 статті 16 ЦК України. Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги».
Апеляційний суд враховує, що при зверненні до суд АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за тілом кредиту у розмірі 30 696,28 дол. США, що утворилася станом на 25.07.2019 року, а рішенням суду першої інстанції стягнуто на користь Банку 27 580,53 дол. США виходячи з висновку судово-економічної експертизи від 06.08.2013 року, яка була проведена в іншій справі у спорі мж тими самими сторонами та того, що Банк не довів підстав збільшення тіла кредиту.
Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду, виходячи із наведеного нижче.
Так, з п.7.1. кредитного договору від 14.05.2007 року вбачається, що щомісячний платіж складав 353,30 дол. США.
З розрахунку заборгованості АТ КБ «ПриватБанк» від 25.07.2019 року на дату 14.03.2014 року тіло кредиту складало 26 570,24 дол. США, однак, прострочене тіло кредиту складало 400,34 дол. США, відсотки 15 113,93 дол. США, комісія 2 755,39 дол. США та пеня 16 522,81 дол. США, що в загальній сумі простроченого боргу склало 34 832,87 дол. США (т.2 а.с.13-20).
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо врахування суми заборгованості, визначеної у висновку №19/7-13 судово-економічної експертизи від 06.08.2013 року, яка була проведена у справі №2-1515/12, що склала 27 580,53 дол. США – заборгованість по оплаті тіла кредиту (т.2 а.с.168-190), оскільки між розрахунками сторін наявна розбіжність, колегія вважає за необхідне навести власний.
Так, з розрахунку заборгованості за договором №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року станом на 25.07.2019 року (т.2 а.с.14-20) з графи «сплачено комісії» вбачається, що на 14.03.2014 року у ОСОБА_3 існувала заборгованість по комісії у розмірі 2 755,39 дол. США, а 18.03.2014 року вже складала 2 815,29 дол. США, яку останній погасив 21.03.2014 року, та в подальшому ним було сплачено комісію у наступних розмірах: 09.04.2014 року – 59,90 дол. США; 12.05.2014 року – 68,93 дол. США; 10.06.2014 року – 68,93 дол. США; 09.07.2014 року - 68,93 дол. США; 11.08.2014 року - 68,93 дол. США; 09.09.2014 року - 68,93 дол. США; 09.10.2014 року - 68,93 дол. США; 10.11.2014 року - 68,93 дол. США; 09.12.2014 року - 68,93 дол. США; 09.01.2015 року - 68,93 дол. США; 09.02.2015 року - 68,93 дол. США; 10.03.2015 року - 68,93 дол. США; 09.04.2015 року - 68,93 дол. США; 12.05.2015 року - 68,93 дол. США; 10.06.2015 року - 68,93 дол. США; 10.07.2015 року - 68,93 дол. США; 10.08.2015 року - 68,93 дол. США; 09.09.2015 року - 68,93 дол. США; 10.10.2015 року - 68,93 дол. США; 09.11.2015 року - 68,93 дол. США; 12.12.2015 року - 68,93 дол. США; 12.01.2016 року - 68,93 дол. США; 13.02.2016 року - 68,93 дол. США; 12.03.2016 року - 68,93 дол. США; 13.04.2016 року - 68,93 дол. США; 13.05.2016 року - 68,93 дол. США; 09.06.2016 року - 68,93 дол. США; 09.07.2016 року - 68,93 дол. США; 09.08.2016 року - 68,93 дол. США; 09.09.2016 року - 68,93 дол. США; 09.10.2016 року - 68,93 дол. США; 09.11.2016 року – 58,80 дол. США; 24.11.2016 року – 10,13 дол. США; 24.12.2016 року - 68,93 дол. США, що сумарно складає за період з 09.04.2014 року по 24.12.2016 року – 2 265,66 дол. США.
Оскільки, стягнення такої комісії є незаконним, про що зазначено вище, загальний розмір платежів по ній слід зарахувати до основного тіла кредиту.
Також, колегія суддів вважає правильним зменшити суму комісії, яка була сплачена 18.03.2014 року у розмірі 2 815,29 дол. США, на суму 59,90 дол. США, так як станом на 14.03.2014 року комісія складала 2 755,39 дол. США, а вже збільшилася після підписання додаткової угоди (2815,29 – 2 755,39 = 59,90), отже загалом погашена комісія складає 2 265,66 дол. США + 59,90 дол. США = 2325,56 дол. США, і зарахувати в погашення тіла кредиту.
Крім того, за вказаний період ОСОБА_3 мав сплатити 163,65 дол. США суму страхових платежів, які зараховуються до тіла (сальдо) кредиту і є обов`язковими до сплати.
На погашення тіла кредиту ОСОБА_3 у період з 09.04.2014 року по 25.07.2019 року сплатив 3 528,60 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості (т.2 а.с.14-20). 
Таким чином, виходячи з суми заборгованості у розмірі 30 696,28 дол. США, яку банк просив стягнути, та за умови визнання додаткової угоди недійсною, колегія доходить висновку, що стягненню з ОСОБА_3 підлягає заборгованість за тілом кредиту у розмірі 25 005,77 дол. США, що утворюється з наступного: 30 696,28 (заборгованість за тілом кредиту) + 163,65 (страхові платежі) – 2 325,56 (погашена комісія) – 3 528,60 (погашена заборгованість за тілом кредиту).
В силу ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, а в частині задоволених сум заборгованості за первісним позовом зміні із визначенням дійсної суми заборгованості згідно розрахунку, наведеного вище.
Згідно з ч.ч.1-2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В силу ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так, при поданні позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» сплатило 11746,93 грн судового збору, що складало 1,5 % від ціни позову 30696,28 дол. США (783 062,10 грн), задовольняючи вимоги АТ КБ «ПриватБанк» частково на суму 27 580,53 дол. США (703 579,32 грн) суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 10 554,68 грн, що склало 89,85% від задоволених вимог.
Оскаржуючи рішення суду в частині незадоволених вимог АТ КБ «ПриватБанк» сплатило судовий збір в розмірі 2 881,50 грн.
За подання апеляційної скарги ОСОБА_3 сплатив 17 619 грн.
Апеляційним судом за первісним позовом банку та апеляційною скаргою ОСОБА_3 вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задоволені на 81,46% (25 005,77 дол. США (637 897,19 грн), а ОСОБА_3 на 18,54% та враховуючи взаємозалік сплаченого сторонами судового збору в суді першої і апеляційної інстанцій та пропорційність розміру задоволених позовних вимог з АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути на користь ОСОБА_3 3 266,56 грн.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року в частині часткового задоволення первісного позову щодо стягнення заборгованості відносно ОСОБА_3 змінити, визначивши до стягнення з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №CVX0GK00000049 від 14 травня 2007 року у розмірі 25 005 (двадцять п`ять тисяч п`ять) дол. США 77 центів, що за курсом 25,51 грн відповідно до службового розпорядження НБУ станом на 25.07.2019 року складає 637 897,19 грн.
Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 вересня 2020 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити нове.
Зустрічний позов ОСОБА_3 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.
Визнати недійсною Додаткову угоду від 18.03.2014 року до кредитного договору №CVX0GK00000049 від 14.05.2007 року, укладену між ОСОБА_3 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».
Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 3 266 (три тисячі двісті шістдесят шість) грн 56 коп.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /Н.К. Височанська, І.М. Литвинюк/