Постанова
Іменем України 
 
09 жовтня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 2-1533/2010
провадження № 61-1860св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит», Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,
особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У березні 2010 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 05 липня 2003 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторони придбали майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (за рахунок отриманих у ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитних коштів); автомобіль марки «TOYOTA FJ CRUISER» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (за рахунок отриманих у ПАТ «УкрСиббанк» кредитних коштів); терморегулятор для приміщень з цифровим таймером «VITOTROL 100»; пральну машину «SAMSUNG»; кондиціонер «Midea MSG-09HR»; кондиціонер «Panasonik R07 (A)/BG (C)E»; пилосос «LG Electronics»; посудомийну машину «BOSCH»; холодильник «ARISTON»; цифровий бездротовий телефон «КХ-ТCD500RU»; витяжку «Faber». Добровільної згоди щодо поділу спільно нажитого майна сторони не дійшли. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила виділити їй у власність вищезазначені квартиру та автомобіль, а відповідачу - все інше майно.
 
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року у складі судді Затолочного В. С. позов задоволено. Виділено ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 вартістю 87 323 грн та автомобіль марки «TOYOTA FJ CRUISER» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 204 525 грн. Виділено ОСОБА_2 : терморегулятор для приміщень з цифровим таймером «VITOTROL 100» вартістю 2 000 грн; пральну машину « SAMSUNG» вартістю 3 500 грн; кондиціонер «Midea MSG-09HR» вартістю 2 500 грн; кондиціонер «Panasonik R07 (A)/BG (C)E» вартістю 3 000 грн; пилосос «LG Electronics» вартістю 700 грн; посудомийну машину «BOSCH» вартістю 1 000 грн; холодильник «ARISTON» вартістю 3 000 грн; цифровий бездротовий телефон «КХ-ТCD500RU» вартістю 600 грн; витяжку «Faber» вартістю 1 400 грн, а всього на 17 000 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «TOYOTA FJ CRUISER» 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне майно було придбане  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 під час перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Оскільки після фактичного припинення шлюбних відносин неповнолітня дитина сторін залишилася проживати з позивачем і знаходиться на її утриманні, відповідач визнав позов, то наявні підстави для відступу від засади рівності часток подружжя.
 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, у грудні 2017 року особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») подало апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року та повернуто її заявнику.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не має права на апеляційне оскарження рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року, оскільки при його ухваленні суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки заявника.
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2017 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
 
Судове рішення касаційного суду мотивоване тим, що висновок суду апеляційної інстанції про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права на оскарження рішення місцевого суду на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, є передчасним.
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що до складу майна, яке підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Позбавлення ОСОБА_2 права власності на майно унеможливлює виконання кредитних зобов`язань на користь ПАТ КБ «Приватбанк», внаслідок чого банк має підстави вважати своє право на отримання суми боргу порушеним. Оскільки суд першої інстанції розглянув справу без залучення до участі в ній ПАТ КБ «Приватбанк», то наявні підстави для відмови в задоволенні позову.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
У січні 2019 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року, а рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року залишити в силі.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов?язки ПАТ КБ «ПриватБанк». Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року ОСОБА_2 було визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2013 року. Завідоме залучення як сторони-відповідача у справі фактично відсутньої фізичної особи, щодо якої є нескасоване судове рішення про визнання її безвісно відсутньою, всупереч вимогам закону унеможливлює здійснення такою особою її процесуальних прав і виконання нею її процесуальних обов`язків, передбачених цивільним процесуальним законодавством. Апеляційний суд безпідставно поновив ПАТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення місцевого суду. 
 
У травні 2019 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи.Наведені у скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 31 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
 
19 лютого 2019 року справа № 2-1533/2010 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 70 СК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
 
Судами встановлено, що з 05 липня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі, під час якого сторонами придбано таке майно: квартиру АДРЕСА_1 за рахунок отриманих у ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитних коштів; автомобіль марки «TOYOTA FJ CRUISER» 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , за рахунок отриманих у ПАТ «УкрСиббанк» кредитних коштів; терморегулятор для приміщень з цифровим таймером «VITOTROL 100»; пральну машину «SAMSUNG»; кондиціонер «Midea MSG-09HR»; кондиціонер «Panasonik R07 (A)/BG (C)E»; пилосос «LG Electronics»; посудомийну машину «BOSCH»; холодильник «ARISTON»; цифровий бездротовий телефон «КХ-ТCD500RU»; витяжку «Faber».
 
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
 
За таких обставин умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
 
До складу майна, що підлягає поділу, входить як майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, так і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
 
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
 
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.
 
Апеляційним судом також встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено три кредитні договори, а саме:
- 06 жовтня 2006 року - кредитний договір № 1/649-МК, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 50 000 доларів США;
- 06 грудня 2006 року - кредитний договір № 03000010364059, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 50 000 грн;
- 21 лютого 2008 року - кредитний договір № 1/060-МК, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 60 000 доларів США;
 
Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 24 лютого 2011 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 03000010364059 в розмірі 57 818,38 грн. 
 
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 28 листопада 2011 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 як позичальника та Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніко» (далі - ТОВ «Юніко») як поручителя на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 1/649-МК в розмірі 1 979 762,34 грн. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 35 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов`язки щодо однієї із сторін. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть бути залучені до участі в справі також за клопотанням сторін, інших осіб, які беруть участь у справі. Якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог, мають процесуальні права і обов`язки, встановлені статтею 27 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Однією з основних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц (провадження № 61-156св17) зроблено висновок про те, що поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Встановивши, що ОСОБА_2 мав невиконанні зобов`язання перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за укладеними кредитними договорами, і що позбавлення відповідача права власності на спірне майно унеможливить виконання судових рішень про стягнення кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції обґрунтовано скасував рішення місцевого суду та відмовив в задоволенні позову з підстав незалучення банку до участі в цій справі.
 
При цьому суд правильно не оцінював та не встановлював обставин справи щодо належності чи неналежності спірного майна до спільної сумісної власності подружжя. Рішення апеляційного суду не позбавляє  ОСОБА_1 права на звернення до суду з позовом з правильно визначеним нею суб`єктним складом учасників справи.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов`язки ПАТ КБ «ПриватБанк», є неспроможними.
 
У справі, яка переглядається, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_2 визнав позовні вимоги  ОСОБА_1 про поділ майна подружжя з відступом від рівності часток, тому такий поділ, який фактично направлений на невиконання боржником кредитних зобов`язань, порушує права та інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк» і свідчить про очевидну недобросовісність та зловживання сторонами своїми правами стосовно кредитора, за відсутності спору між собою.
 
Посилання заявника на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 липня 2015 року, яким ОСОБА_2 було визнано безвісно відсутнім з 01 грудня 2013 року, не є підставою для скасування оскаржуваної постанови, оскільки апеляційний суд не вирішував спір по суті. 
 
Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (джерело посилання: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/81423788), постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 квітня 2019 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було задоволено, вищевказане рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання особи безвісно відсутньою відмовлено.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ПАТ КБ «ПриватБанк» строк на апеляційне оскарження рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 квітня 2010 року, не заслуговують на увагу.
 
Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України 2004 року суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.
 
Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.
 
Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
 
Апеляційним судом встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не було залучене місцевим судом до участі у справі, його представник отримав копію оскаржуваного рішення лише 22 листопада 2017 року, а з апеляційною скаргою звернувся до суду - 01 грудня 2017 року.
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частина друга статті 129 Конституції України).
 
Загальною декларацією прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року,передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8).
 
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
 
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
 
Зважаючи на зазначені обставини, які унеможливили дотримання заявником строків, передбачених цивільним процесуальним законодавством, для звернення з апеляційною скаргою, висновок апеляційного суду про поважність причин пропуску процесуального строку на апеляційне оскарження є обґрунтованим.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов