Справа № 344/12943/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/688/20 
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А. 
Суддя-доповідач Бойчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
               судді-доповідача        Бойчука І.В.,
               суддів                        Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,
               секретаря                Капущак С.В.,
з участю         ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та її представника, представника виконкому Івано-Франківської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів: Держгеокадастр Івано-Франківської області, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Лілія Богданівна, про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в частині затвердження матеріалів земельно-кадастрової документації та передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою адвоката Осудар Оксани Петрівни, яка діє інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2020 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в:
У серпні 2015 року ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Виконкому Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_3 , треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Держгеокадастр Івано-Франківської області, Приватний нотаріус Івано-Франкіського нотаріального округу - Дузінкевич Л.Б. про визнання недійсним рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в частині затвердження матеріалів земельно-кадастрової документації та передачі у приватну власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку.
Зазначили, що після смерті їхньої матері ОСОБА_5 вони, як спадкоємці, вступили в право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 у вказаному будинку належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 звертався із запитом у відділ Держземагенства у м. Івано-Франківську щодо оформлення права власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
У відповіді на даний запит від 28.11.2014 зазначено, що станом на 01.01.2013 право власності на земельну ділянку загальною площею 0,0653 га, яка розташована в АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстровано за ОСОБА_3 та видано державний акт на право приватної власності на землю № 8833 від 21.05.2002 на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002.
Вказували, що їм достеменно відомо, що їхніми батьками заява про відмову від приватизації земельної ділянки на користь ОСОБА_3 не надавалася. Батьки не могли погодитись на те, щоб сусіди приватизували всю земельну ділянку.
З наданої копії заяви про відмову від приватизації спірної земельної ділянки, зареєстрованої в реєстрі за № 1-2405 від 12.09.2001 можна зробити висновок, що їх батьками така заява не підписувалася, тому акт на право приватної власності на земельну ділянку № 8833 від 21.05.2002 на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради видано незаконно.
Посилаючись на те, що приватизація всієї земельної ділянки, на якій розташований двоквартирний будинок одним із співвласників є порушенням норм чинного законодавства, просили:
- визнати недійсним п. 6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29 квітня 2002 року № 134 в частині затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та передачі в приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0653 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: буд. АДРЕСА_2 ;
- визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою серії ІФ 15/02-008833, виданий 21 травня 2002 року на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 29.04.2002 № 134 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю за № 8833.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2020 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_4 адвокат Осудар О.П. подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що процедура оформлення права власності на спірну земельну ділянку проведена з порушенням норм чинного законодавства та порушує права позивачів, які не мають змоги користуватися майном належним їм на праві власності та належним чином його обслуговувати, оскільки відповідач чинить їм перешкод у доступі до їх житла.
Заява на оформлення права власності на спірну земельну ділянку подана ОСОБА_3 одноособово 23.03.2001, що суперечило вимогам чинного на той час законодавства, оскільки окрім відповідача співвласниками квартири АДРЕСА_3 у двоквартирному будинку були ще чотири особи, які не давали їй згоди на оформлення права власності на спірну земельну ділянку.
При цьому, заява про відмову від оформлення права власності, оригінал якої відсутній у матеріалах справи, є незаконною і не могла бути прийнята до розгляду виконкомом Івано-Франківської міської ради.
Крім того, відсутнє рішення виконкому Івано-Франківської міської ради щодо надання відповідачу дозволу на виготовлення технічної документації для оформлення права власності на спірну земельну ділянку та, згідно з висновком експерта, відповідачем розроблена техдокументація без відповідних на те підстав та така не відповідає за складом та змістом вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування.
Вказує на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розгляді справи, а саме, що суд не розглянув клопотання позивачів щодо виклику свідків та залучення третіх осіб до розгляду справи, не надав оцінки висновку експерта за результатом проведення судової експертизи з питань землеустрою і повідомленню із райвідділу поліції, що підтверджує протиправні дії відповідача та спричинення перешкод у користуванні майном.
Судом першої інстанції не надано належної правової оцінки листу архівного відділу Івано-Франківської міської ради від 12.05.2017, з якого вбачається, що в рішеннях виконавчого комітету Івано-Франківської міськради немає даних про надання дозволу відповідачу для складання технічної документації та оформлення документу, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку та листу відділу Держгеокадастру у м. Івано-Франківську від 09.11.2016.
Також при дослідженні в суді висновку судової експертизи з питань землеустрою від 09.08.2018 № 54666/18-41 встановлено, що в копії технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_3 , наданої управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області, відсутні всі необхідні та обов`язкові документи та матеріали.
Щодо дослідженої судом копії нотаріально посвідченої заяви від 12.09.2001, звертає увагу на те, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, та на передбачений законом принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. При цьому вказує, що в будь-якому випадку наявне право однієї особи не може порушувати права іншої особи.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1  та її представник ОСОБА_2  апеляційну скаргу підтримали з наведених у них мотивів.
ОСОБА_3 та її представник, представник виконкому Івано-Франківської міської ради вимоги апеляційної скарги заперечили, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.
Вислухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх представників, представника виконкому Івано-Франківської міської ради, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло, виданого 17.05.2001 госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду, квартира АДРЕСА_4 належить на праві приватної сумісної власності ОСОБА_3 та членам її сім`ї ОСОБА_6 — матері, ОСОБА_7 — брату, ОСОБА_8 — сину, ОСОБА_9 — дочці в рівних долях (а.с. 63 т. 1).
З копії технічного паспорту виданого 23.03.2001 року вбачається, що будинок по АДРЕСА_2 є двоповерховим (а.с.59 т. 1). 
Відповідно до копії довідки ЖЕО № 2 від 01.03.2002 вбачається, що будинок АДРЕСА_2 знято з балансу ЖЕО № 2 згідно рішення Івано-Франківської міської ради від 27.12.2001 року «Про передачу у власність громадян житлових будинків» (а.с. 62 т. 1).
З копії довідки Івано-Франківського ОБТІ вбачається, що належна частка квартири АДРЕСА_4 складає 52/100 ч. (а.с.64 т. 1).
Відповідно до схеми забудови земельної ділянки, затвердженої головним архітектором м. Івано-Франківська в 1990 році, площа земельної ділянки будинку АДРЕСА_2 спільного користування квартир 1 та 2 становить 579,91 кв.м. (а.с. 64 зворот т. 1).
Відповідно до копії технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку вбачається, що ОСОБА_3 23.03.2001 звернулася до міського голови м. Івано-Франківська із заявою про безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку (а.с. 54 т. 1).
Відповідно до висновку Івано-Франківського міського відділу земельних ресурсів погоджено передачу земельної ділянки 0,0653 га у приватну власність ОСОБА_3 (а.с. 55, 56 т. 1).
Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 11.12.2001 проведено встановлення на місці меж земельної ділянки, що знаходиться в АДРЕСА_2 . (а.с. 57 т. 1).
Згідно висновку Управління архітектури і містобудування погоджено передачу у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 (а.с. 58 т. 1).
Згідно копії заяви, посвідченої 12.09.2001 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. АЕВ № 029498, ОСОБА_5 , 1926 р.н., та ОСОБА_10 , 1922 р.н., співвласники квартири АДРЕСА_5 від приватизації земельної ділянки відмовилися та надали згоду ОСОБА_3 на приватизацію всієї земельної ділянки, яка відноситься до будинку АДРЕСА_2 (а.с.61 т. 1).
Рішенням Івано-Франківської міської ради від 25.01.2002 «Про делегування окремих повноважень щодо управління землями міста» делеговано виконавчому комітету Івано-Франківської міської ради повноваження щодо управління комунальною власністю — землями міста Івано-Франківська (а.с.50 т. 1).
Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 №134 «Про матеріали міського відділу земельних ресурсів» п. 6 затверджено матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0653 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 (а.с. 52 т. 1).
Відповідно до архівної копії Державного акту на право приватної власності на землю Серія ІФ № 15/02-008833 ОСОБА_3 , яка проживає в АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів від 29.04.2002 №134 є власником земельної ділянки 0,0653 га, яка розташована по АДРЕСА_2 . Земельну ділянку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд(присадибна ділянка). Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 8833 (а.с.4 т. 1).
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.02.2003 по справі № 2-2912/2003, яке набрало законної сили, визнано недійсним п. 15 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 22.10.2002, яким відмінено дію п. 5 додатку 1 до рішення міськвиконкому від 29.04.2002 № 134 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 ОСОБА_3 (а.с.98, 99 т. 1 ).
Рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської Ради від 22.10.2002 № 421 було прийняте за зверненням ОСОБА_11 , яка проживає в сусідньому будинку по АДРЕСА_6 та якій листом виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надано відповідь про прийняття рішення про відміну рішення міськвиконкому № 134 від 29.04.2002 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_3 . Також ОСОБА_11 повідомлено, що оскільки, має чинність державний акт на право приватної власності на землю № НОМЕР_1 виданий 21.05.2002, будь-які дії перерозподілу земельної ділянки на АДРЕСА_7 проводитись не будуть (а.с.101 т. 1). 
Листа аналогічного змісту № 07/1-197-02 від 05.11.2002 було надано ОСОБА_11 прокуратурою Івано-Франківської області (а.с.102 т. 1).
Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.10.2014, виданого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської ДНК Федина А.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1602, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 прийняли після смерті своєї матері ОСОБА_5 по 1/2 частини квартири АДРЕСА_5 .
За змістом ст. ст. 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Право власності на землю гарантується, набувається та реалізується громадянами виключно відповідно до закону.
Згідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Частиною третьою цієї статті визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.
Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.
Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, громадянин, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Відповідно до ст. 377 ЦК України, в редакції на момент відкриття спадщини ОСОБА_5 , до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 
Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків).
Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка, яка знаходиться по АДРЕСА_2 не входила до спадкового майна, яке позивачі прийняли після смерті своєї матері ОСОБА_5 . За життя ОСОБА_5 не приватизовувала спірну земельну ділянку, хоча двічі набувала право власності на частку квартири у житловому буднику, зокрема під час приватизації квартири у 1993 році та 24.05.2004 на підставі свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті чоловіка. Щодо застосування до спірних правовідносин вимог ст.ст. 1225 ЦК України та 131 3К України, згідно яких право власності на земельну діяльну переходить до спадкоємців на загальних підставах, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, то судом першої інстанції враховано вимоги ст. 1218 ЦК України, згідно яких до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Також суд першої інстанції вказав на безпідставність посилань позивачів про застосування до спірних правовідносин вимог ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України, оскільки норми даних статей не передбачають переходу права на земельну ділянку для обслуговування квартири.
Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, оскільки такі ґрунтуються на правильному тлумаченні положень ст.ст. 91, 116, 118, 120, 131 ЗК України, ст. ст. 377, 1218, 1225 ЦК України. При цьому слід зазначити на правильність посилань суду першої інстанції на те, що в справі відсутні будь-які докази, що батьки позивачів зверталися до органів місцевого самоврядування з приводу бажання приватизації ними земельної ділянки у зв`язку з приватизацією державного житлового фонду. Натомість в матеріалах справи міститься їх нотаріально посвідчена заява як співвласників квартири АДРЕСА_5 про відмову від приватизації земельної ділянки та надання згоди ОСОБА_3 на приватизацію всієї земельної ділянки, яка відноситься до цього будинку.
Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв як належний доказ висновок експерта за результатами проведення судової експертизи з питань землеустрою від 09.08.2018 року №5466/18-41, проведеної на замовлення адвоката ОСОБА_2 , оскільки матеріалами справи підтверджено наявність рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року №134, яким передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) ОСОБА_3 , а експерт посилається на відсутність рішення Івано-Франківської міської ради про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_3 , прийняте до початку розроблення документації, як на підставу невідповідності техдокументації. 
При цьому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Згідно ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. 
Відповідно до ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта не можуть бути питання права. У своєму висновку експерт зазначає, що в даному випадку приватизація земельної ділянки не відповідає вимогам нормативно-правових актів та інших актів з питань землеустрою та землекористування та порушує права та інтереси ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , що виходить за межі його повноважень.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним п. 6 рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.04.2002 року №134 в частині затвердження матеріалів земельно-кадастрової інвентаризації та передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 площею 0,0653 га, та вимоги про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, яка є похідною від первісної позовної вимоги.
При цьому, судом першої інстанції роз`яснено сторонам право на укладення земельного сервітуту, встановлення якого відповідно ст. 99 ЗК України можуть вимагати землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи.
Доводи апеляційної скарги про проведення процедури оформлення права на земельну ділянку з порушенням норм чинного законодавства та порушення їх прав щодо користування належною їм на праві власності квартирою та належним чином її обслуговування, у зв`язку з тим, що відповідач чинить їм перешкоди у доступі до їх житла, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки судом встановлено правомірність прийняття оскаржуваного рішення та видачі державного акта, а вирішення питання щодо усунення перешкод у користуванні належною позивачам на праві власності квартирою не було предметом судового розгляду.
Не заслуговують на увагу доводи апелянтів про те, що заява на оформлення права власності на спірну земельну ділянку подана одноособово, оскільки позивачі звернулися з позовом за захистом свого порушеного права, а не в інтересах інших осіб.
Посилання апелянтів на незаконність заяви про відмову від оформлення права власності та на відсутність оригіналу такої у матеріалах справи є безпідставними, оскільки такою заявою ОСОБА_5 та ОСОБА_10 вказали на відсутність у них наміру щодо початку процедури приватизації земельної ділянки та судом не встановлено будь-яких обставин, якими стверджується відсутність їх волевиявлення на приватизацію всієї ділянки ОСОБА_3 . Також у матеріалах справи міститься належним чином завірена копія технічної документації по проведенню земельно-кадастрової інвентаризації земельної ділянки та оформленню документа, що посвідчує право приватної власності на земельну ділянку, в якій міститься заява, посвідчена приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Дузінкевич Л.Б.
Не відповідають вимогам ст. 116, 118 ЗК України, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, посилання апелянтів на відсутність рішення виконкому Івано-Франківської міської ради щодо надання відповідачу дозволу на виготовлення технічної документації для оформлення права власності на спірну земельну ділянку, оскільки ОСОБА_3 не зверталася до органу місцевого самоврядування із заявою про одержання земельної ділянки із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації в порядку, передбаченому ч. ч. 3-10 ст. 118 ЗК України.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права спростовуються тим, що судом за клопотанням представника позивачів залучено третіх осіб до розгляду справи. В матеріалах справи відсутні заяви про виклик свідка, а наявні в справі докази оцінено відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.
Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом даної справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтів.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу адвоката Осудар Оксани Петрівни, яка діє інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 березня 2020 рокузалишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з дня проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 16 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач:                                                        І.В. Бойчук
Судді:                                                                        В.Д. Фединяк
                                                                               В.А. Девляшевський