Постанова 
 
іменем України 
15 жовтня 2020 року
м. Київ
справа №  165/14/19
провадження №  51-2369км20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі                      ОСОБА_4 ,
за участю прокурора        ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 120180000000271, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя АДРЕСА_1 , судимого за вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 5 грудня 2018 року за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,  
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307 і ч. 2 ст. 307 КК.

 
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Нововолинського міського суду Волинської області від 27 вересня                        2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, яке є його власністю, крім житла. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією майна, яке є його власністю, крім житла. 
 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК постановлено зарахувати  ОСОБА_7 у строк відбування покарання період тримання його під вартою з 21 вересня 2018 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
 
Ухвалено вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 5 грудня               2018 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, виконувати самостійно.
 
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2018 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що перебуває у власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .
За вироком суду ОСОБА_7 у 2016 році, точної дати і часу не встановлено, незаконно з метою збуту в кущах неподалік магазину «Фуршет» на вул. Маяковського, 15                                  у м. Нововолинську придбав згорток паперу з частиною таблетки білого кольору, що у своєму складі містила наркотичний засіб – бупренорфін, який переніс до квартири своєї бабусі ОСОБА_9 на АДРЕСА_2 , де зберігав з метою збуту. 
26 червня 2018 року о 15:20 ОСОБА_7 , перебуваючи у власній квартирі на АДРЕСА_3 , незаконно за 500 грн збув ОСОБА_10 (анкетні дані змінено) згорток паперу з частиною таблетки білого кольору, що у своєму складі містила 0,0030 грама наркотичного засобу – бупренорфіну, який того ж дня в останнього вилучили працівники поліції.
Крім цього, 21 вересня 2018 року о 14:30 ОСОБА_7 біля будинку № 12 у мікрорайоні Шахтарський у м. Нововолинську незаконно за 125 грн збув ОСОБА_10 паперовий згорток з частиною таблетки білого кольору, що у своєму складі містила 0,0007 грама наркотичного засобу – бупренорфіну, який того ж дня в останнього вилучили працівники поліції.
22 вересня 2018 року о 12:15 біля будинку № 4 на вул. Січових Стрільців у                                           м. Нововолинську працівники поліції виявили та вилучили в ОСОБА_7 паперовий згорток з частиною таблетки білого кольору з маркування «В-8», що у своєму складі містила 0,0079 грама наркотичного засобу – бупренорфіну, який останній зберігав при собі з метою збуту, та частину грошових коштів, які обвинувачений отримав 21 вересня 2018 року від ОСОБА_10 за незаконно збутий наркотичний засіб.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок щодо                    ОСОБА_7 змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. За ч. 2 ст. 307 КК ОСОБА_7 призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок залишено без змін.
 
Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали
 
Прокурор у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону. Вказує, що суд апеляційної інстанції не дотримався вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки не зазначив в ухвалі підстав, на яких визнав необґрунтованими наведені в апеляційній скарзі прокурора доводи про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК, що призвело до невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Стверджує, що суд першої інстанції не навів конкретних обставин, які давали б підстави для застосування до ОСОБА_7 правил ст. 69 КК. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував як пом`якшуючі винуватість ОСОБА_7 обставини активне сприяння розкриттю злочину і щире розкаяння, оскільки останній у ході досудового розслідування вину в інкримінованих злочинах не визнавав і їхньому розкриттю не сприяв, а молодий вік засудженого та наявні у нього невиліковні хвороби жодним чином не знижують ступеня тяжкості вчиненого. Прокурор наголошує, що на всі вищезазначені обставини в апеляційній скарзі наводилися доводи, проте апеляційний суд не дав їм належної оцінки. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, того, що вони згідно з вимогами ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких, а також безпідставно не врахував такої обставини, як систематичний незаконний збут наркотичних засобів з корисливих мотивів, що є підставою для застосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна. 
 
Позиції учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просила задовольнити її, скасувавши ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 та призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
 
Захисник – адвокат ОСОБА_11 подав заперечення на касаційну скаргу прокурора, просив залишити її без задоволення, а судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 – без змін.
 
Мотиви Суду
 
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
 
Статтею 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
 
У касаційній скарзі прокурор вказує на істотне порушення кримінального процесуального закону, яке допущено судом апеляційної інстанції, а саме на порушення вимог ст. 419 КПК щодо обов`язковості зазначення в ухвалі суду апеляційної інстанції підстав, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
 
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
 
Відповідно до ст. 412 КПК істотними є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. При цьому судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено з порушеннями, зазначеними в ч. 2 вказаної статті.
 
Згідно з ч. 2 ст. 419 КПК при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. 
 
Зазначених вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався.
 
Так, апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора і захисника – адвоката ОСОБА_11 . 
 
Прокурор в апеляційній скарзі просив скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_7 і ухвалити новий вирок, яким призначити винуватому покарання: за ч. 1 ст. 307 КК – у виді позбавлення волі на строк 5 років, за ч. 2 ст. 307 КК – у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна. Не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та правильності юридичної оцінки його дій, прокурор вказував, що суд першої інстанції усупереч вимогам статей 50 і 65 КК недостатньо повно врахував обставини справи й дані про особу винуватого, що призвело до призначення ОСОБА_7 надмірно м`якого покарання, а за ч. 2 ст. 307 КК – ще й необґрунтованого застосування до нього правил ст. 69 КК. Звертав увагу апеляційного суду також на те, що суд першої інстанції, ухваливши рішення про конфіскацію майна винуватого, не зазначив, яка саме його частина підлягає конфіскації.
 
Захисник – адвокат ОСОБА_11 у своїй апеляційній скарзі просив апеляційний суд змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. Стверджував, що суд першої інстанції не врахував, що на утриманні обвинуваченого перебуває бабуся, яка не може самостійно пересуватись, а також матір пенсійного віку, крім того, сам обвинувачений має тяжкі хвороби, що підтверджено матеріалами кримінального провадження. Зазначені обставини, на думку захисника, належало визнати такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Звертав увагу захисник на те, що суд першої інстанції  не врахував належним чином щирого каяття ОСОБА_7 , активного сприяння розкриттю злочинів, відсутності тяжких наслідків, наявності в останнього невиліковних хвороб, унаслідок чого призначив засудженому покарання, яке за своїм характером є надто суворим, таким, що не відповідає тяжкості вчинених злочинів. Захисник просив, урахувавши наведені обставини, призначити ОСОБА_7 покарання: за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 КК – у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць з конфіскацією майна, крім житла;  за ч. 1 ст. 307 КК – у виді позбавлення волі на строк 4 роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць з конфіскацією майна, крім житла. 
 
Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що викладені в апеляційній скарзі доводи захисника – адвоката ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню, а доводи прокурора не підлягають задоволенню. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував. 
 
Як зазначив апеляційний суд, згідно з приписами ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. 
 
За правилами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
 
Водночас відповідно до вимог ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК за цей злочин. 
 
Відповідно до ч. 2 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
 
Апеляційний суд констатував, що суд першої інстанції достатньою мірою дотримався вимог статей 50, 65 і 69 КК.
 
Як зазначив суд апеляційної інстанції, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 враховано ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, їхню суспільну небезпечність, дані про особу винуватого, який є раніше судимим, перебуває на обліку в лікаря-нарколога, не працює, має посередні характеристики за місцем проживання, ту обставину, що всі епізоди злочинних діянь було вчинено під контролем правоохоронних органів.
 
Ураховуючи конкретні обставини справи, щире каяття обвинуваченого, його активне сприяння своїми діями розкриттю злочинів, відсутність тяжких наслідків від вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та наявність в останнього тяжких захворювань, які суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_7 основного покарання за ч. 2 ст. 307 КК за правилами ст. 69 КК.Як правильно зазначив апеляційний суд, сукупність вищезазначених обставин у силу ч. 1 та ч. 2 ст. 66 КК є такою, що істотно знижує ступінь суспільної небезпечності винуватця та прямо вказує на можливість досягнення мети його виправлення і перевиховання у більш короткий термін, ніж визначено санкцією вказаного закону України про кримінальну відповідальність.
 
Крім того, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про можливість непризначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого в санкції ч. 2 ст. 307 КК як обов`язкового. 
 
Зокрема, апеляційний суд урахував той факт, що ОСОБА_7 має невиліковні хвороби та приймає пожиттєву антиретровірусну терапію, є особою молодого віку, злочини вчинив під контролем правоохоронних органів, при цьому збув незначний обсяг наркотичної речовини. Вказані обставини апеляційний суд визнав такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 на підставі ч. 1 і ч. 2 ст. 66 КК. 
 
Ураховуючи сукупність усіх пом`якшуючих обставин, у тому числі й тих, які врахував місцевий суд та які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винуватого, апеляційний суд вирішив за можливе, застосувавши положення ч. 2 ст. 69 КК, не призначати ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна.
 
Правових підстав вважати призначене ОСОБА_7 покарання явно несправедливим або неправильним колегія суддів немає. 
 
Ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою. Вона відповідає вимогам              ст. 370 і 419 КПК.
 
Переконливих аргументів, які б ставили під сумнів наведені висновки апеляційного суду, в касаційній скарзі не міститься.
 
Доводи прокурора про безпідставне врахування судовими інстанціями як пом`якшуючих винуватість ОСОБА_7 обставин активного сприяння ним розкриттю злочину і щирого розкаяння, є безпідставними.
 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження та журналу судового засідання, ОСОБА_7 визнав свою вину, детально розповів суду про обставини вчинення кримінальних правопорушень, щиро розкаявся у вчиненому, запевнив суд, що зрозумів наслідки своїх протиправних дій, готовий нести покарання і бажає стати на шлях виправлення. У зв`язку із чим суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження стосовно недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку,  розглянув справу  за  правилами  ст. 349 КПК. 
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав для задоволення касаційних вимог прокурора.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, – без задоволення. 
 
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                              ОСОБА_3