Постанова 
Іменем України 
 
11 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 686/16707/18
провадження № 61-22113св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2019 року у складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., П`єнти І. В., Спірідонової Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру.
На обґрунтування позовних вимог посилався на таке. 09 січня 2006 року його батько ОСОБА_3 уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Хмельницькбудінвест» (далі - ТОВ «Хмельницькбудінвест») договір на дольову участь у будівництві житла № 111/92, а саме квартири АДРЕСА_1 . Надалі ОСОБА_3 вирішив переоформити право власності на вказану квартиру на сина, ОСОБА_1 , у зв`язку з чим 10 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір відступлення права вимоги щодо права на вказану квартиру. Оскільки коштів для здійснення виплат за договором про відступлення права вимоги не вистачало, та 30 травня 2007 року ОСОБА_1 продав належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_2 . Кошти, отримані від продажу майна, сплачено на виконання договору про відступлення права вимоги в повному обсязі, що підтверджується довідкою від 01 липня 2007 року, виданою ТОВ «Хмельницькбудінвест». 25 червня 2009 року ОСОБА_1 отримав на своє ім`я свідоцтво про право власності на вказану квартиру, яке зареєстроване належним чином. Надалі, маючи на меті продати належну йому квартиру, 14 травня 2018 року звернувся до приватного нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу. В укладенні договору йому було відмовлено у зв`язку з тим, що квартира має статус спільної сумісної власності подружжя і необхідний дозвіл дружини для вчинення правочину щодо відчуження майна. Проте позивач вважає, що квартира є його особистою приватною власністю, оскільки була придбана за особисті кошти. 
З урахуванням зазначеного, просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року, позов задоволено. Визнано за  ОСОБА_1 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 84,3 кв. м, житловою площею 51,4 кв. м. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти під час перебування у шлюбі, а тому наявні підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про придбання житлового приміщення за особисті кошти позивача. До участі у справі не було залучено орган опіки та піклування як третю особу у зв`язку з тим, що у справі вирішуються права неповнолітньої дитини сторін. Тому помилковим є висновок щодо задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права особистої приватної власності на квартиру. Підставою для оформлення і реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 були: договір на дольову участь в будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, укладений між ТОВ «Хмельницькбудінвест» та ОСОБА_1 ; акт прийому-передачі вказаної квартири від  03 червня 2009 року; довідка від  03 червня 2009 року № 71, видана ОСОБА_1 про виконання зобов`язання з оплати вказаної квартири в повному обсязі. У справі № 2-3658/09 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Хмельницькбудінвест» про стягнення коштів та зобов`язання вчинити дії, ОСОБА_1 зазначав, що 09 січня 2006 року він уклав договір № 111/92 з ТОВ «Хмельницькбудінвест». Суди не надали правової оцінки довідці ТОВ «Хмельницькбудінвест» згідно з якою ОСОБА_1 станом на 04 червня 2007 року вніс 333 745,28 грн за вказану квартиру, не звернули уваги на те, що договір відступлення права вимоги є оплатним.
У травні 2020 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від  ОСОБА_1 , у якому він просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у грудні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржувані рішення не відповідають.
Суди встановили, що  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 жовтня 1998 року до 17 липня 2018 року.
09 січня 2006 року між ТОВ «Хмельницькбудінвест» та ОСОБА_3 укладений договір на дольову участь у будівництві житла № 111/92, предметом якого було фінансування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,78 кв. м. За умовами договору дольовик зобов`язується внести підприємству на будівництво житла грошові кошти у розмірі 330 642 грн (а. с. 8-10).
09 січня 2006 року між ТОВ «Хмельницькбудінвест» та ОСОБА_1 укладений такий же договір на дольову участь у будівництві житла № 111/92, предметом якого є фінансування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,78 кв. м. За умовами договору дольовик зобов`язується внести підприємству на будівництво житла грошові кошти у розмірі 330 642 грн (а. с. 45-46).
Суди виходили з того, що на виконання умов указаного договору ОСОБА_3 сплатив ТОВ «Хмельницькбудінвест» 16 лютого 2007 року грошові кошти у розмірі 99 192,60 грн. 02 березня 2007 року - 125 000 грн, 12 березня 2007 року - 45 000 грн, 01 червня 2007 року - 64 601,28 грн, а всього на рахунок ТОВ «Хмельницькбудінвест» сплатив 333 793,88 грн, тобто вартість об`єкта будівництва за умовами договору сплачено в повному обсязі. Вказана обставина підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»» (далі - ПАТ «КБ «Надра») (а. с. 57).
Відповідно до довідки ТОВ «Хмельницькбудінвест» від 01 липня 2007 року, ОСОБА_3 виконав взяті на себе зобов`язання за договором дольової участі в будівництві житла - сплатив дольову участь у фінансуванні квартири в повному обсязі (а. с. 12). 
10 липня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір відступлення права вимоги за договором на дольову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, за яким ОСОБА_3 відступив ОСОБА_1 право на дольову участь у будівництві квартири АДРЕСА_1 . У змісті договору відсутнє застереження щодо оплатності договору (а. с. 11). 
Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 25 червня 2009 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а. с. 15).
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження 
№ 14-712цс19).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Оцінюючи правомірність ухвалених у справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди зобов`язані власні процесуальні дії належним чином мотивувати, враховуючи при цьому, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Процес доведення полягає в обґрунтуванні того, що певні дії або події неодмінно мають своїми наслідками настання інших дій або подій, а обставини вважатимуться встановленими за умови, що настання таких наслідків не є вірогідним, а є обов`язковим за таких обставин та за таких умов.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання названого принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне майно придбано за особисті кошти під час перебування у шлюбі, а тому наявні підстави для визнання за позивачем права особистої приватної власності.
Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, оскільки судами не надано оцінки доказам у їх сукупності з урахуванням доводів відповідача на заперечення позову.
Так, рішення суду першої інстанції не містить аналізу доказів, на підставі яких суд дійшов висновку про те, що спірне майно набуло статусу індивідуального майна саме позивача.
Апеляційний суд, даючи оцінку окремим доказам, не звернув належної уваги на аргументи відповідача про те, що підставою для набуття у власність спірної квартири був договір про дольову участь в будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, предметом якого було фінансування квартири    АДРЕСА_1 , загальною площею 84,78 кв. м, укладений між ТОВ «Хмельницькбудінвест» та   ОСОБА_1 .
Спростовуючи такі доводи відповідача, апеляційний суд предметно не дослідив, який з двох наявних у справі договорів продольову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, предметом якого було фінансування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 84,78 кв. м, які укладені ТОВ «Хмельницькбудінвест» окремо з ОСОБА_1 та з ОСОБА_3 , був підставою для оформлення права власності на квартиру за позивачем.
Це має значення для правильного вирішення спору, оскільки відповідач посилалася на докази того, що підставою для оформлення і реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 були: договір на дольову участь у будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, укладений між ТОВ «Хмельницькбудінвест» та ОСОБА_1 ; акт прийому-передачі вказаної квартири від  03 червня 2009 року; довідка від  03 червня 2009 року № 71, видана ОСОБА_1 , про виконання зобов`язання з оплати вказаної квартири в повному обсязі.
Цим доказам у сукупності з іншими доказами апеляційний суд оцінки не дав, не з`ясував причин і часу укладення одночасно двох договорів про дольову участь в будівництві житла від 09 січня 2006 року № 111/92, предметом якого було фінансування спірної квартири, з різними особами.
Висновку, що позивач набув одноосібне право власності на спірну квартиру, апеляційний суд дійшов, посилаючись на те, що кошти за квартиру сплатив батько позивача - ОСОБА_3 , а до позивача безоплатно перейшли майнові права на квартиру на підставі безоплатного договору відступлення права вимоги, укладеного між позивачем та його батьком ОСОБА_3 .
Проте апеляційний суд не звернув уваги, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
За своєю юридичною природою договір відступлення права вимоги не є договором дарування.
За умови, що сторони у цій справі перебували у зареєстрованому шлюбі отримання одним з подружжя коштів чи майна за договором відступлення права вимоги від сторонньої особи не свідчить, що ці кошти чи майно стали власністю лише одного з подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондується з частиною четвертою статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Отже, за нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.
У позовній заяві позивач стверджував, що на придбання спірної квартири він використав кошти, отримані від продажу іншої належної йому квартири. Проте ці доводи суди не перевірили як і не дослідили доказів на їх підтвердження чи спростування, не відобразили це в оскаржуваних рішеннях.
Частиною другою статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно з частиною п`ятою статті 12 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, суд керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Формальний підхід до вирішення справи та ухвалення судового рішення за відсутності встановлених судом фактичних обставин справи суперечить фундаментальним принципам цивільного судочинства та не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на ухвалення законних та справедливих рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення указаних норм права, а також статей 263-265, 367, 382 ЦПК України не забезпечили повний та всебічний розгляд справи, що призвело до передчасного ухвалення рішення про задоволення позову. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що суду першої та апеляційної інстанцій ухвалили рішення з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, що є підставою для скасування оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи необхідно повно та всебічно дослідити обставини справи, дати належну оцінку доказам у справі, їх належності та допустимості, доводам та запереченням сторін, ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 червня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 жовтня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко