Ухвала 
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 441/681/19
провадження № 61-14270ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Городецька міська рада, ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та зобов`язання вчинити певні дії та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Городоцької міської ради Львівської області та ОСОБА_2 про визнання неправомірним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
25 вересня 2020 року  ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення.
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, водночас касаційну скаргу залишено без руху з підстав невідповідності касаційної скарги вимогам статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та несплати судового збору у повному обсязі. Зокрема, встановлено, що на порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України заявник у касаційній скарзі не вказав підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав) та несплати судового збору. 
У касаційній скарзі заявник лише узагальнено посилався на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносин, проте не зазначив стосовно яких саме норм права та яких правовідносин відсутній висновок Верховного Суду (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Посилаючись на те, що судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною першою та третьою статті 411 ЦПК України, заявник не конкретизував з яких саме фактичних підстав з посиланням на конкретні пункти вказаної частини статті 411 ЦПК України оскаржуються судові рішення.
Заявника зобов`язано подати уточнену касаційну скаргу та її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.
Для усунення зазначених вище недоліків заявнику надано десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали, а також попереджено про наслідки невиконання ухвали.
Як убачається з матеріалів касаційного провадження копію ухвали Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року надіслано заявнику на вказану в касаційній скарзі адресу засобами поштового зв`язку та вручено 29 жовтня 2020 року. Строк виконання ухвали сплив 09 листопада 2020 року.
12 листопада 2020 року на виконання ухвали про залишення касаційної скарги без руху заявник надіслав звіт про виконання вимог зазначеної ухвали.
Проте продана заявником заява про усунення недоліків за формою та змістом не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, тобто не є уточненою касаційною скаргою, яку заявник мав подати на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху.
Таким чином, ухвала Верховного Суду від 19 жовтня 2020 року про залишення касаційної скарги без руху у повному обсязі не виконана, а отже, не відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, що перешкоджає суду вирішити питання про відкриття касаційного провадження. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
Отже, зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.
Тому касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає визнанню неподаною та поверненню заявнику.
Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статтями 185, 393 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 29 листопада 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року вважати неподаною та повернути заявнику.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             В. В. Яремко