Постанова
Іменем України
11 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 310/2328/19
провадження № 51-2334км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції 
захисника                                        ОСОБА_6 ,
виправданого                                 ОСОБА_7 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42017080110000061, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Успенівка Бердянського району Запорізької області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.  
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року ОСОБА_7 виправдано в зв`язку із відсутністю в діях обвинуваченого складу злочину.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Органом досудового розслідування  ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що будучи депутатом Андріївської селищної ради Бердянського району Запорізької області та суб`єктом декларування відповідно до п/п «б» п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про запобігання корупції», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи всі необхідні умови та технічні можливості, в порушення вимог ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції» не подав у періоди з 1 січня 2017 року до 1 травня 2017 року та з 1 січня 2018 року до 1 квітня 2018 року щорічні декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, а саме за 2016 та 2017 роки, шляхом заповнення такої декларації на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор не погоджується із судовими рішеннями, порушує питання про їх скасування та призначення нового розгляду у суді першої інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. 
В обґрунтування своїх вимог стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкових висновків про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, оскільки належним чином не дослідили доказів, наданих стороною обвинувачення, на обґрунтування його винуватості. Зокрема, не було надано належної оцінки наданого стороною захисту та обвинуваченим ОСОБА_7 доказу про подачу електронних декларацій за 2016-2017 роки, а також первинним показанням в судовому засіданні ОСОБА_7 , який повідомив, що йому було відомо про обов`язок подачі електронної декларації, про необхідність такої подачі йому повідомляли селищний голова та секретар селищної ради, однак декларації за 2016-2017 роки не зміг подати. Також зазначає, що ОСОБА_7 чітко усвідомлював необхідність подання відповідних декларацій, однак свідомо цього не зробив, що вказує на прямий умисел та наявність в його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України. Зазначає й те, що апеляційний розгляд проведено з порушенням вимог ст. 419 КПК України, оскільки доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення належним чином не перевірено, а ухвала не містить докладних мотивів прийнятого рішення.
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні прокурор просив закрити касаційне провадження у зв`язку з декриміналізацією ст. 366-1 КК України.
Захисник ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 просили ухвалити постанову про виправдання останнього.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія судів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, тобто в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 3 КК України кримінальна протиправність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки, визначаються тільки цим Кодексом.
Рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року №13-р/2020 у справі № 1-24/2020 (393/20) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) ст. 366-1 КК України.
Таким чином, кримінальне правопорушення за ст. 366-1 КК України, у вчиненні якого обвинувачувався  ОСОБА_7 та був виправданий у зв`язку з відсутністю в його діянні складу злочину, на даний час декриміналізоване.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги прокурора щодо істотного порушення судами першої та апеляційної інстанцій вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, так як суди дійшли помилкових висновків про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України, оскільки належним чином не дослідили доказів, наданих стороною обвинувачення, на обґрунтування його винуватості, є неспроможними, оскільки на даний час відсутня кримінальна відповідальність за вказане діяння, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 листопада 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 лютого 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                            ОСОБА_3