ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року                                                                               Справа № 903/788/19 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
Головуючий суддя Розізнана І.В., суддя Мельник О.В. ,  суддя Грязнов В.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича
на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19 (суддя Костюк С.В.)
за позовом: Акціонерного товариства "Українська залізниця в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Акціонерного товариства "Українська залізниця" Виробничий структурний підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства  "Українська залізниця"
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича
про стягнення 81 962,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

 Рішенням Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19 позов задоволено повністю. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця"  в  інтересах Виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" (отримувач коштів: виробничий структурний підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" п/р НОМЕР_2 а АТБВ №10026/0123 філії Головного управління по м.Києву та Київській області АТ "Ощадбанк", МФО 322669, код за ЄДРПОУ 41149437, податковий:400758126555, призначення платежу: податковий код 868, адреса:  вул.Ніла Хасевича,9, м.Рівне,33013) 81962,02 грн неустойки,  а також 1921,00 грн витрат по сплаті судового збору. Видано Наказ  після набрання рішенням законної сили.
          Не погоджуючись із рішенням Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19 Фізична особа-підприємць Кавас Віктор Степанович звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій з підстав висвітлених у ній, просить апеляційний суд скасувати рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Українська залізниця в особі філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця в інтересах: Виробничого структурного підрозділу Рівненсько-Тернопільське територіальне управління філії Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд акціонерного товариства Українська залізниця до Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича, викладених в Позовній заяві про стягнення Неустойки згідно п. 10.11. Договору оренди державного індивідуально визначеного (нерухомого та іншого) майна, що належить до державної власності, №581 від 20.12.2010 в розмірі 81962,02 грн., відмовити в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю, необґрунтованістю та незаконністю. Покласти всі судові витрати на Позивача, стягнувши їх на користь Відповідача, зокрема, стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 2881,50 грн.
Скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та при недотриманні норм процесуального права.
Скарга мотивована тим, що позивачем не дотримано умов п. 10.4. Договору в частині надіслання будь-якою стороною іншій заяви про припинення або зміну умов Договору. Зазначає, що п. 10.10. Договору сторони погодили, що майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з Орендодавцем, однак акт між сторонами не підписувався.
Звертає увагу, що по даний час сторони виконують умови договору, в тому числі в частині розрахунків в формі попередньої оплати, які продовжують проводитись відповідачем в передбачені договором терміни і у встановлених розмірах, а позивачем приймаються.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції не правильно  трактовано строки позовної давності в даній справі та період нарахування неустойки.
Листом Північно-західного апеляційного господарського суду №903/788/19/4776/20 від 15.09.2020 витребувано матеріали справи №903/788/19 з Господарського суду Волинської  області.
21.09.2020 матеріали справи №903/788/19 надійшли на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 25.09.2020   відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19; запропоновано позивачу - у строк до 20.10.2020 надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в порядку передбаченому ст.263 ГПК України та докази надсилання копії відзиву та доданих до нього документів відповідачу.
Також, роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
Ухвалу суду про відкриття провадження у справі було отримано сторонами у справі, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень /а.с. 50-52, 68 у т.2/.
21.10.2020 на адресу суду від позивача надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.
Вважає, що апеляційна скарга не відображає дійсні обставини справи, а рішення Господарського суду Волинської області є таким що прийняте на основі об`єктивної оцінки зібраних у справі доказів та з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що пунктом 10.1 Договору оренди (з урахуванням додаткового договору до нього від 25.04.2018) визначено, що цей Договір діє до 30.06.2018 включно без подальшого продовження, тобто вказаною додатковою угодою позивач висловив своє заперечення щодо подальшої дії договору. Однак, відповідач надалі користується орендованим майном.
У зв`язку з неповернення відповідачем майна після закінчення терміну дії договору оренди № 581 від 20.12.2010, Товариство звернулося до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору на суму 81962,02 грн. за період липень 2018- червень 2019, яка складається із нарахованої до сплати неустойки та проведеної часткової оплати.
При цьому зазначає, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення, тому не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Неустойка (ст.785 ЦК України) є самостійним заходом майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, що визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і тому щодо неї застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність, тому позовна вимога про стягнення неустойки в сумі 81962,02 грн пред`явлена в межах трьох річного строку позовної давності.
На підставі викладеного позивач просить суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи підприємця Каваса В.С. на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у даній справі, а рішення Господарського суду Волинської області залишити без змін.
Відповідно до ст.ст.269, 270 ГПК України апеляційна інстанція переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Дослідивши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Під час дослідження матеріалів справи апеляційним судом встановлено наступне.
20 грудня 2010 року Регіональне відділення Фонду державного майна України по Волинській області (Орендодавець) та ФОП Кавас В.С. (Орендар) уклали договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності № 581, за умовами якого Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно: будівлю кафе № 6 площею 80,3 кв. м. (реєстровий номер 01059900.30041.АААВВИ348) з благоустроєм (площадка площею 71,41 кв. м), ВП "Станція Ковель" ДТГО "Львівська залізниця" (далі - майно), що знаходиться за адресою: Волинська область, м.Ковель, бульвар Л. Українки, 39-Б та перебуває на балансі ВП "Станція Ковель" ДТГО "Львівська залізниця" (далі- Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку станом на 31.07.2010 суб`єктом оціночної діяльності-приватним підприємцем Янчуком О.Г. і становить за незалежною оцінкою 175185,00 грн без врахування ПДВ. Майно передається в оренду з метою використання його для здійснення торгівлі непродовольчими та продовольчими товарами, крім товарів підакцизної групи /а.с. 27-30 у т.1/. 
Згідно з п.3.1 Договору орендна плата визначається за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить 2740,00 грн за базовий місяць оренди (вересень 2010 року) без ПДВ.
          Відповідно до п.5.3 Договору орендар зобов`язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.
          Згідно з п.п.5.9 - 5.10 Договору Орендар зобов`язаний щомісячно до 12 числа, наступного за звітним, надавати Орендодавцеві інформацію про перерахування орендної плати за попередній місяць; на вимогу Орендодавця проводити звіряння взаєморозрахунків по орендних платежах і оформляти відповідні акти звіряння. У разі припинення або розірвання Договору оренди повернути Балансоутритмувачу, за погодження з Орендодавцем, орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного стану та відшкодувати Балансоутримувачу збитки у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини Орендаря.
          Відповідно до п.п.10.9 - 10.11 Договору у разі припинення або розірвання цього Договору майно протягом трьох робочих днів повертається Орендарем Балансоутримувачу за погодженням з Орендодавцем. У разі, якщо Орендар затримав повернення майна, він несе ризик його випадкового знищення або випадкового пошкодження. Майно вважається поверненим Балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акта приймання-передавання за погодженням з Орендодавцем. Обов`язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на Орендаря. Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення майна, Орендодавець має право вимагати від Орендаря сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за користування майном за час прострочення.
Договір підписаний сторонами та скріплений їх печатками. 
В подальшому сторони неодноразово укладали додаткові договори до договору № 581  від 20.12.2010 р., а саме : №1 від 01.11.2012, №2 від 18.12.2013, №3 від 15.07.2014, №4 від 19.12.2014, №5 від 31.03.2015, №6 від 20.07.2015 та додаткові договори від 29.01.2016, від 26.10.2016, від 31.03.2016, від 30.06.2016, від 01.08.2016, від 17.11.2016, від 15.12.2017, від 11.07.2017, від 07.04.2017, від 09.01.2018, від 25.04.2018.  
          Додатковим договором №1 від 01.11.2012 року в пункт 1.1. Договору оренди слова "ВП "Станція Ковель" замінено на слова: "ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" /а.с. 33 у т.1/
          Додатковим договором №3 від 15.07.2014 року в пункті 1.1. Договору оренди слова "на балансі ВП "Рівненська дирекція залізничних перевезень" ДТГО "Львівська залізниця" замінено на слова "на балансі ВП "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3" /а.с. 40 у т. 1/.
          Додатковою угодою до договору оренди від 29.01.2016 внесено зміни до договору оренди нерухомого майна від 20.12.2010  № 582 та встановлено, що орендодавцем майна, визначеного договором оренди є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" /а.с. 44-45 у т.1/.          У тексті договору найменування "відокремлений підрозділ "Управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд № 3" ДТГО "Львівська залізниця" замінено на - виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно- монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Укрзалізниця". Додатковим договором від 29.01.2016 також внесено зміни в пункт 3.6. Договору та викладено в наступній редакції: 100% не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним перераховується на розрахунковий рахунок Орендодавця. Одержувач коштів - підрозділ Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд регіональна філія "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця".
Додатковим договором від 25.04.2018 викладено пункт 10.1 Договору оренди в наступній редакції: « цей договір діє з 01.04.2018 до 30.06.2018 включно без подальшого продовження». /а.с. 57 у т.1/
Додаткові договори до договору оренди нерухомого майна № 581 від 20.12.2010 підписані сторонами та завірені їх печатками без зауважень та заперечень.
          Відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування", постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", "Питання публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" від 02.09.2015 року № 735 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 року № 52), наказу № 362 від 22.05. 2017 року "Про деякі питання діяльності ПАТ "Укрзалізниця", наказу № 7 від 20.06.2017 року "Про введення в дію положення про виробничий підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно- монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" з 01.07.2017 року реорганізовано шляхом приєднання у виробничий підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у складі юридичної особи - публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
          Додатковим договором від 15.12.2017 у тексті Договору найменування "Виробничий структурний підрозділ "Рівненське управління будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" замінено на виробничий підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця".
          Відповідно до п. 2.1 Розділу 2 "Юридичний статус підрозділу" "Положення про виробничий структурний підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" АТ "Українська залізниця" (далі - Положення), затвердженого наказом філії "БМЕС" АТ "Укрзалізниця" від 19.07.2019 року за № 167, виробничий структурний підрозділ "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "БМЕС" АТ "Укрзалізниця" є виробничим структурним підрозділом філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця" (далі - Філія) входить до її складу, знаходиться у виробничому та адміністративному підпорядкуванні Філії та функціонального структурного підрозділу "Львівська дирекція" філії та діє від імені Товариства. Підрозділ не має статусу юридичної особи або відокремленого підрозділу Товариства, не підлягає державній реєстрації та здійснює делеговані Товариством, Філією та Дирекцією повноваження відповідно до мети, завдань та предмету діяльності Філії.
          Згідно з п. 7.1.4. Положення про виробничий структурний підрозділ "Рівненсько- Тернопільське територіальне управління" філії "БМЕС" АТ "Укрзалізниця", підрозділ має право в інтересах Товариства, за дорученням Філії та Дирекції, в межах наданих Товариством та Філією повноважень, встановлених цим Положенням, Положенням про Філію, Положенням про Дирекцію, Статутом Товариства, рішеннями органів Товариства відповідно до встановленого у Товаристві порядку вчиняти дії, необхідні для здійснення Підрозділом фінансово-господарської діяльності, а саме: представляти інтереси Товариства, філії та усіх без виключення її структурних (функціональних та виробничих) підрозділів у судах усіх інстанцій та юрисдикцій, в тому числі в судах загальної юрисдикції, господарських та адміністративних судах, вести претензійно- позовну роботу, пов`язану з виконанням судових рішень та інших виконавчих документів.
Відповідно до п. 2 Статуту ПАТ "Укрзалізниця", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.
          Отже, встановлено, що укладений між сторонами Договір оренди № 581 від 20.12.2010 діяв до 30 червня 2018 року включно, без подальшого продовження.
Так, 27.04.2018 листом №ФБМЕС-01/237 позивач за підписом першого заступника директора філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" Ю.Б. Мруця та головного бухгалтера О.П. Красносільської надіслав ФОП Кавасу В.С. заяву про припинення дії договору оренди №581 від 20.12.2010, що підтверджується журналом реєстрації вихідної пошти філії /а.с. 58 -60 у т.1/.
           25.09.2018 позивач направив ФОП Кавасу В.С. лист №2172 про нарахування неустойки за неповернення майна з орендного користування у розмірі подвійної орендної плати за користування майном та зміну банківських реквізитів, а також рахунок №14 від 24.09.2018 щодо сплати нарахованої неустойки з актом звірки взаємних розрахунків /а.с. 61-64 у т.1/. 
Банківськими виписками підтверджено, що відповідач здійснив оплату 26.07.2018 в сумі 11416,69 грн, 28.08.2018 - в сумі 11416,69 грн та 24.09.2018 - в сумі 17210,29 грн. В призначенні платежу вказано: попередня оплата за оренду приміщень за серпень 2018, вересень 2018 та жовтень 2018 згідно договору 577, 581, 582 /а.с. 65-67 у т.1/.
24.10.2018 позивач на електронну адресу відповідача додатково надіслав лист щодо нарахування неустойки згідно договору №581 від 20.12.2010, щодо зміни банківських реквізитів, акт звірки станом на 24.09.2018. Доказом отримання якого є те, що відповідач здійснював перерахування платежів на нові реквізити, які йому було повідомлено позивачем.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.10.2018 року № 938 "Деякі питання діяльності акціонерного товариства "Українська залізниця", затверджено нову редакцію статуту товариства.
           27 листопада 2018 року державним реєстратором проведено реєстрацію змін до статуту Укрзалізниці, зокрема, в частині зміни найменування товариства на акціонерне товариство "Українська залізниця", скорочено-АТ "Укрзалізниця".
          На даний час майно, що перебувало в оренді відповідача, знаходиться  на балансі виробничого структурного підрозділу "Рівненсько-Тернопільське територіальне управління" філії "Центр будівельно-монтажних робіт та експлуатації будівель і споруд" акціонерного товариства "Українська залізниця".
          На підставі п.10.11 Договору та п. 2 ст. 785 ЦК України, позивач надсилав відповідачу 
акти звірок взаємних розрахунків та виставляв рахунки про сплату неустойки: №14 від 24.09.2018 на суму 45666,76 грн, №49 від 30.09.2018 на суму 23267,21 грн, №83 від 31.10.2018 на суму 23662,75 грн, №116 від 30.11.2018 на суму 23994,03 грн, №147 від 30.12.2018 на суму 24185,95 грн, №11 від 31.01.2019 на суму 524427,84 грн, №42 від 28.02.2019 на суму 24549,98 грн., №73 від 31.03.2019 на суму 24770,93 грн, №104 від 26.04.2019 на суму 25018,64 грн, №135 від 31.05.2019 на суму 25193,77 грн, №166 від 27.06.2019 на суму 25067,80 грн. /а.с. 68-78 у т.1/
          З матеріалів справи вбачається, що акти звірок взаємних розрахунків відповідач не підписував, позивачу не повертав.
          В зв`язку з тим, що в платіжних дорученнях призначення платежу відповідач вказував як оплату по договорах оренди №582, №581, №577 однією сумою без зазначення, яка сума повинна бути зарахована на кожен з цих договорів, відсутністю можливості здійснити звірку по договорах оренди, позивачем в першу чергу здійснювалося зарахування даних сум в рахунок договору №582 від 20.12.2010.
           06.02.2019 позивачем, з метою добровільного врегулювання спору, на адресу відповідача була надіслана претензія №274 щодо сплати неустойки по договорах оренди №582, №581 та №577, яка залишена останнім без розгляду та задоволення /а.с. 80-8  т.1/.          
У зв`язку із  користуванням орендованим майном після закінчення дії договору оренди №581 від 20.12.2020,  станом на 30.06.2019 позивач на підставі  ст. 785 ЦК України нарахував відповідачу заборгованість в сумі 81962,02 грн. у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за період з липня 2018 року по червень 2019 року згідно поданого розрахунку /а.с. 24 у т.1/.
Господарський суд Волинської області відповідно до оскаржуваного рішення задоволив позов та стягнув з Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича на користь позивача 81962,02 грн. неустойки.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку ухваленому рішенню в межах доводів апеляційної скарги та заперечень викладених у відзиві колегія суддів зазначає, що  згідно з ст. 6 та ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
          Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
          Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
          Відповідно до ч. 1 ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. 
          Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
          Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. 
          Нормою ч. 2 ст. 291 ГК України, яка кореспондується з частиною 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.
          Відповідно до ч. 1 ст. 27 цього Закону у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов`язаний повернути орендодавцеві об`єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.
Нормами статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначено, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець. Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. 
Згідно з 1 ч. ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини 1 статті 598  та ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Як встановлено судом першої інстанції, на підставі договору № 581 від 20.12.2010 між сторонами виникли правовідносини з оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.
Умовами п. 10.7 договору передбачено, що його чинність припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.
Як зазначено вище, сторони неодноразово продовжували дію договору № 581 від 20.12.2010 шляхом укладення додаткових договорів. Так, матеріали справи містять додатковий договір від 25.04.2018 (підписаний сторонами), яким сторони погодили внести зміни до пункту 10.1 Договору оренди в частині його дії, а саме з 01.04.2018 до 30.06.2018 включно без подальшого продовження. /а.с. 57 у т.1/
Отже, договір оренди припинив свою дію 30.06.2018 у зв`язку із закінченням строку на який його було укладено.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач звертався до відповідача з листами, зокрема від 27.04.2018, в яких зазначав про припинення договору та просив повернути орендоване майно шляхом підписання акту приймання-передачі згідно умов договору, які залишені без задоволення, відповідач майно не повернув.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що лист від 27.04.2018 та від 25.09.2018 є належними та допустимими доказами висловлення позивачем заперечень щодо продовження дії договору в порядку статті 764 ЦК України та частини 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".
Враховано при цьому, що частина друга статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не встановлює форму заяви про припинення договору оренди. Така вимога може бути викладена однією із сторін у листі, телеграмі, факсограмі тощо. Істотне значення у цьому випадку має зміст такої заяви, оскільки вимога обов`язково повинна бути спрямована на припинення або зміну умов договору оренди, та її направлення у межах строку встановленого законом. Таким чином, сторони не обмежені в праві заявити про припинення або зміну договору як протягом одного місяця після закінчення договору, так і в будь-який час протягом всього строку дії такого договору. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів відхиляє. 
Така позиція викладена в постановах Верховного Суду у справі №906/739/18 від 08.07.2018; №906/742/18 від 02.07.2018; № 906/743/18 від 02.07.2018 і підстав відступати від яких колегія суддів апеляційної інстанції не вбачає.
Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Водночас, неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.  
Отже, законодавством, що регулює орендні правовідносини, встановлено можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Для притягнення наймача, який порушив зобов`язання, до такої відповідальності необхідна наявність його вини (умислу або необережності) відповідно до вимог      ст. 614 ЦК України.
Частиною 1      ст. 614 ЦК України      передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
У зв`язку з неповернення відповідачем майна після закінчення терміну дії договору оренди № 581 від 20.12.2010 товариство звернулося до суду з позовом про стягнення неустойки у розмірі подвійної плати за користування майном за час прострочення згідно договору оренди № 581 від 20.12.2010 в розмірі 81962,02 грн. за період з липня 2018 року по червень 2019 року з урахуванням проведення часткової оплати.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що матеріалами справи підтверджено неповернення об`єкта оренди у період після закінчення дії договору виключно з вини самого орендаря (відповідача), який добровільно не повернув і не намагався повернути об`єкт оренди позивачу, а продовжив користування орендованим майном. Вказані обставини відповідачем у апеляційній скарзі не спростовані. Таким чином є підставною вимога про стягнення неустойки відповідно до ст. 785 ЦК України.
Схожі за змістом висновки викладені також колегією суддів Верховного Суду у постанові від 17 грудня 2018 року у справі №906/1037/16, які колегія суддів враховує при розгляді даної справи.
Колегія суддів перевіривши  розрахунок наданий позивачем встановила, що він є обґрунтований та арифметично правильний, враховано при цьому, що в апеляційній скарзі відповідач не оспорює заявлену суму, контррозрахунок також не надав.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позову  та стягнення 81962,02 грн неустойки з відповідача.
          Доводи апеляційної скарги, що строк позовної давності щодо нарахування неустойки пропущений позивачем, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись спеціальна позовна давність - 1 рік колегія суддів відхиляє як необґрунтовані та такі, що не гуртуються на вимогах закону враховуючи наступне.
          Відповідно до статтей 256, 257, 258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
          Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як зазначено вище,           неустойка є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня). 
          Передбачені статтею 785 ЦК України наслідки, пов`язані з моментом припинення договору оренди (найму). Підстави припинення даного виду договорів визначені в частині другій статті 291 ГК України, згідно з якою договір оренди припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його було укладено.
З урахуванням викладеного           в даному випадку застосовується загальна, а не спеціальна позовна давність.
Оскільки суд встановив припинення дії договору 30.06.2018 та відповідно до п.10.9 договору, орендар зобов`язаний був повернути орендоване майно позивачу в строк до 04.07.2018 то позовна вимога щодо стягнення неустойки в сумі 81962,02 грн. року пред`явлена позивачем в межах трьох річного строку позовної давності. Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року).
За таких обставин, колегія суддів вважає посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними та документально необґрунтованими. Суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі судового рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта згідно     ст.129 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 129, 227, 229, 255, 269, 271, 273, 275, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

                                                  ПОСТАНОВИВ:

           1. Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Каваса Віктора Степановича  на рішення Господарського суду Волинської області від 12.08.2020 у справі №903/788/19 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
           2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена в касаційному порядку в силу п.2 ч.1 ст.287 ГПК України.
           3. Матеріали справи повернути до Господарського суду Волинської області.

Головуючий  суддя                                                                      Розізнана І.В. 

Суддя                                                                                              Мельник О.В.

 

Суддя                                                                                              Грязнов В.В.