ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року	Львів	Справа № 300/1838/20 пров. № А/857/13767/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         не з`явився;
від відповідача -                                         не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2020р. в адміністративній справі за позовом Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської обл. до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській обл. Південно-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про накладення штрафу за невиконання рішення суду (суддя суду І інстанції: Остап`юк С.В., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 11 год. 28 хв. 30.09.2020р., м.Івано-Франківськ; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 05.10.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

24.07.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач Управління соціального захисту населення /УСЗН/ Калуської районної державної адміністрації /РДА/ Івано-Франківської обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати незаконними дії старшого державного виконавця щодо винесення постанови про накладення штрафу та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень /ВПВР/ в Івано-Франківській обл. Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції /МЮ/ (м.Івано-Франківськ) ВП № 58923508 від 13.07.2020р. про накладення штрафу (а.с.1-4).

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2020р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.42-46).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову по справі (а.с.51-56).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що постанова державного виконавця про накладення штрафу мотивована невиконанням УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/18, яким позов ОСОБА_1 до УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. задоволено. 
На виконання рішення суду від 07.09.2018р. управлінням добровільно було здійснено усі дії, зокрема, відділом звернень громадян за призначенням всіх видів соціальних допомог повторно розглянуто заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. та подані до неї документи, за наслідками розгляду яких прийнято відповідне рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги. Також відділом фінансово-господарського забезпечення проведено відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань управління на користь ОСОБА_1 судових витрат у виді сплаченого судового збору в розмірі 704 грн.80 коп.
На виконання вимоги державного виконавця надіслано лист про хід виконання даної вимоги та про всі вжиті заходи, однак обставини виконання зазначеної вимоги не були прийняті до уваги та винесено спірну постанову про накладення штрафу.
Судом першої інстанції не враховано, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. не зобов`язано апелянта призначити і виплатити допомогу відповідно до заяви ОСОБА_1 , а зобов`язано повторно розглянути заяву від 28.07.2016р. про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї.
Оскільки ОСОБА_1 не надані в обумовлений термін та не виконані умови призначення допомоги, тому було прийнято відповідне рішення на підставі постанови Кабінету Міністрів /КМ/ України № 250 від 24.02.2003р. «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям» (у редакції до 14.12.2016р.).
При цьому, постановою КМ України № 890 від 30.11.2016р. «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», яка набула чинності з 14.12.2016р., з переліку документів для призначення державної соціальної допомоги вилучено довідку про склад сім`ї.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до вимог ч.4 ст.229 КАС України не здійснювалося. Також в порядку ч.3 ст.268, ч.2 ст.313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду справи, 26.06.2018р. ОСОБА_1 звернулася з адміністративним позовом до УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. про визнання незаконним рішення відповідача від 10.01.2018р. про припинення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї та зобов`язання повторно розгляну заяву від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї.
Підставами звернення ОСОБА_1 до суду було невиконання відповідачем постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської обл. від 13.12.2017р. у справі № 345/2949/17, яким зобов`язано УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї та чергова відмова УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. від 10.01.2018р. у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї з тих самих підстав.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018 позов ОСОБА_1 задоволено повністю; визнано протиправним рішення УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. № 301233 від 10.01.2018р. про припинення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї ОСОБА_1 ; зобов`язано УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченим сім`ям (а.с.15-19).
На виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018 відповідач 26.09.2018р. повторно розглянув заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, та прийняв рішення про відмову в наданні їй державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, з підстав відсутності пакету документів. 
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду за від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018 набрало законної сили 30.01.2019р. та передано до органу державної виконавчої служби для його примусового виконання.
В ході примусового виконання зазначеного рішення суду відповідач встановив, що позивач при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 не врахував висновків рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018, внаслідок чого вказане рішення не виконав, у зв`язку з чим 13.07.2020р. постановою про накладення штрафу за ВП №58923508 застосував до позивача штраф в розмірі 10200 грн. (а.с.14).

          Вирішуючи наведений спір та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, виконуючи рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. в справі № 809/1109/2018 та повторно розглядаючи заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, прийняв 26.09.2018р. рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, з тих самих підстав, без урахування правової оцінки, наданої судом в рішенні від 07.09.2018, зокрема, щодо документів, необхідних для призначення такої допомоги та протиправності відмови в її призначенні, що є наслідком фактичного невиконання такого рішення суду.
За таких умов відповідач правомірно прийняв оскаржувану постанову. 

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків, з огляду на наступне.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження» та КАС України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно приписів ст.129-1 Конституції суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Пунктом 9 ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно з ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України № 1404-VIII від 02.06.2016р. «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч.1 ст.5 цього Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п.1 ч.1 ст.26 вказаного Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 1 ст.18 наведеного Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з п.п.1, 16 ч.2 ст.18 згаданого Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Згідно з ч.ч.2-4 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, серед іншого, про: визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.
У разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Відповідно до ч.4 ст.246 КАС України у мотивувальній частині рішення зазначаються: обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду, та мотиви такого висновку; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування; мотиви, з яких у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суд, відмовляючи у позові, дійшов висновку, що оскаржуване рішення, дія чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень визнано судом таким, що вчинено відповідно до вимог частини другої статті 2 цього Кодексу.

Як слідує із змісту рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. в справі № 809/1109/2018, судом чітко визначені мотиви, з яких він визнав протиправним рішення УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. від 10.01.2018р. про припинення виплати державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї ОСОБА_1 та зобов`язав УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, зазначивши у мотивувальній частині рішення підстави для скасування такого рішення відповідача та висновки щодо документів, необхідних для призначення такої допомоги.

Як встановлено під час судового розгляду, за наслідками повторного розгляду заяви ОСОБА_1 в її задоволенні відмовлено з тих самих підстав, з яких було відмовлено попереднього разу.
Відповідач, виконуючи рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. в справі № 809/1109/2018 та повторно розглядаючи заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. про призначення держаної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, прийняв рішення про відмову в наданні ОСОБА_1 державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї, з тих самих підстав, без урахування правової оцінки, наданої судом в рішенні від 07.09.2018р., зокрема, щодо документів, необхідних для призначення такої допомоги та протиправності відмови у її призначенні.

На обґрунтування свої позиції апелянт наголошує на тому, що на виконання рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/18 ним в добровільному були здійснені всі необхідні дії для виконання зазначеного судового рішення, а саме:
головним спеціалістом-юрисконсультом апарату управління складено та подано юридичний висновок (знаходиться в матеріалах справи);
відділом звернень громадян за призначенням всіх видів соціальних допомог заяву ОСОБА_1 від 28.07.2016р. та поданих до неї документів повторно розглянуто;
відділом опрацювання звернень та прийняття рішень було прийняте відповідне рішення про відмову у призначенні державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї ОСОБА_1 відповідно до заяви від 26.07.2016р. та законодавства, чинного на момент звернення заявника;
відділом фінансово-господарського забезпечення здійснено відшкодування за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат у виді сплаченого судового збору.
Між тим, аналіз фактичного результату таких дій вказує на те, що набір дій відповідача не призвів до належного повторного розгляду заяви ОСОБА_1 та прийняття рішення про призначення державної соціальної допомоги малозабезпеченій сім`ї.
Водночас, вчинення відповідачем формальних заходів, які стосуються виконання рішення суду, без врахування висновків суду та мети, яка покладалася судом в такий спосіб захисту, – усунення самим відповідачем раніше допущених помилок без втручання в його повноваження зі сторони суду і отримання особою належного соціального забезпечення, нівелює значення судового рішення та підриває довіру особи в здійснення правосуддя.

Відповідно до ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Згідно ст.75 вказаного Закону у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

З системного аналізу викладених правових норм вбачається, що правовою підставою для накладення державним виконавцем на боржника штрафу у межах виконавчого провадження є невиконання ним судового рішення у встановлений строк без поважних причин. При цьому, застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і націлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження, як завершальної стадії судового провадження.
Як слідує з матеріалів справи, при повторному розгляді заяви ОСОБА_1 позивачем не враховано висновків рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. не виконано зазначене рішення суду від 07.09.2018р. у справі № 809/1109/2018.
У зв`язку з вищенаведеним та відсутністю у державного виконавця відомостей щодо належного виконання боржником судового рішення у справі № 809/1109/2018, ним в рамках виконавчого провадження № 58923508 правомірно прийнято постанову від 13.07.2020р. про накладення на УСЗН Калуської РДА Івано-Франківської обл. штрафу у розмірі 10200 грн.

Згідно зі ст.6 КАС України та ст.17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19.03.1997р. у справі «Горнсбі проти Греції», п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії», заява №22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).
Так, у п.53 цього рішення ЄСПЛ зауважив, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному і вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26.04.2005р., і у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19.02.2009р.).
Основною функцією судового рішення є відновлення порушених прав позивача (стягувача). Заради цього відновлення Держава визначає пріоритет інтересів постраждалої сторони - стягувача, порушені права якої було визнано та поновлено судом і видано відповідний виконавчий документ.
Таким чином, ураховуючи процес поновлення порушених прав позивача (стягувача) шляхом видачі відповідного виконавчого документу, законодавством у сфері примусового виконання рішень встановлений найвищий пріоритет прав стягувача у виконавчому провадженні у порівнянні з колом прав боржника.
Принцип «res judicata» (принцип обов`язковості судового рішення) покладає на боржника обов`язок виконання судового рішення, яке набрало законної сили, не очікуючи відповідних дій державного виконавця.
У силу зазначеного правового принципу саме боржник повинен проявити достатню розумність і обачність для того, щоб уникнути негативних наслідків, пов`язаних із невиконанням судового рішення.

          Оцінюючи в сукупності вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов не підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.
Згідно ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ч.3 ст.243, ч.3 ст.268, ст.310, ч.2 ст.313, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської обл. на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.09.2020р. в адміністративній справі № 300/1838/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Управління соціального захисту населення Калуської районної державної адміністрації Івано-Франківської обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 28.12.2020р.