ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2020 року		Справа № 460/4792/20 пров. № А/857/10649/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача - Качмара В.Я.,
суддів - Большакової О.О., Мікули О.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року (суддя Недашківська К.М., м.Рівне, повний текст складено 30 липня 2020 року) у справі за його позовом до Служби безпеки України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов`язання вчинення певних дій, -
ВСТАНОВИВ:

22.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Служби безпеки України (далі - СБУ) в якому просив:
визнати протиправними та скасувати наказ голови СБУ «По особовому складу» від 27.10.2014 №10/29-ос (далі - Наказ №10/29-ос) в частині звільнення позивача з посади начальника Управління СБУ в Тернопільській області (далі - Посада);
поновити ОСОБА_1 на Посаді;
стягнути зі СБУ на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу;
зобов`язати відповідача проінформувати Міністерство юстиції України (далі - МЮУ) про відкликання відомостей про застосування до позивача заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII).
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року позовну заяву повернено позивачу разом з доданими до неї документами.
Не погодившись із постановленою ухвалою, її оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить таку скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В доводах апеляційної скарги вказує, що позивач знав про своє звільнення з Посади ще у 2014 році. Однак не здогадувався і не був проінформований про те, що він був звільнений на підставі Закону №1682-VII, оскільки про це не було зазначено в Указі Президента України «Про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника Управління Служби безпеки України в Тернопільській області» від 25.10.2014 №824/2014 (далі - Указ). Натомість Наказ №10/29-ос, в якому вказані ці підстави йому не вручався. Звернення до суду обумовлено тим, що лише в 2020 році позивач встановив наявність відносно нього заборон на зайняття посад протягом 10 років, про що він раніше не знав, а тому не міг звернутися до суду.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
У відповідності до частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах, зокрема 3 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Повертаючи позовну заяву разом із доданими до неї документами, суд першої інстанції вказав на те, що вказані представником позивача у заяві причини пропуску строку звернення до суду з позовом у справі що стосується прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, про не можуть вважатися поважними; такі причини жодним чином не носять непереборного та об`єктивного характеру. 
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Матеріалами справи підтверджується те, що позивач оскаржує Наказ №10/29-ос в частині звільнення його з 25.10.2014 з Посади.
З розглядуваним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 22.06.2020.
Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 7 липня 2020 року позовну заяву на підставі частин першої статті 169 КАС залишено без руху та надано десятиденний строк для усунення недоліку позовної заяви, зокрема в часині - заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду, з зазначенням підстав для поновлення строку та докази поважності причин його пропуску (а.с.13-16).
На виконання вимог вказаної ухвали представником позивача 27.07.2020 подано заяву про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом (а.с.19-22). 
Ця зава обґрунтована тим, що позивач не заперечує факту обізнаності його звільнення, ще у 2014 році, однак «відомості про поінформованість особи про певний факт ще не свідчать, що особа поінформована про те, що цим фактом порушені її права. Адже саме з обізнаністю про порушення своїх прав пов`язана можливість звернення до суду з позовом». Також зазначено, що 24.05.2014 відбулися вибори Президента України; призначення та звільнення керівників управлінь СБУ в областях належить до повноважень Президента України; отримавши Указ та трудову книжку, позивач «сприйняв свої звільнення як належне, погодився з ним, оскільки розцінив його як легітимну реалізацію політичної волі Президента України на заміну керівника СБУ у Тернопільській області»; жодних відомостей про те, що звільнення відбулося на підставі Закону №1682-VII ні Указ, ні трудова книжка не містили.
Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
За змістом частини шостої статті 161 КАС (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.
Відповідно до частини першої статті 169 КАС суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
За змістом статті 122 КАС позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Якщо законом передбачена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, або законом визначена обов`язковість досудового порядку вирішення спору, то для звернення до адміністративного суду встановлюється тримісячний строк, який обчислюється з дня вручення позивачу рішення за результатами розгляду його скарги на рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень (частина четверта статті 122 КАС). Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина п`ята статті 122 КАС).
Вказані положення частини п`ятої статті 122 КАС кореспондують із частиною першою статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП; в редакції, чинній на час звернення до суду із цим позовом) відповідно до якої, працівник у справах про звільнення може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Із вищенаведеного слідує, що законодавець чітко передбачив можливість особи в місячний строк оскаржити дії та рішення суб`єкта владних повноважень щодо свого звільнення, якщо вона вважає, що таке було здійснено незаконно, водночас зазначений строк обраховується з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов`язковими до виконання на території України.
Так, Указ був опублікований 25.10.2014 та був обов`язковими до виконання на території України.
Тобто, про звільнення позивача з Посади останній повинен був дізнатися ще 25.10.2014, що і не заперечується скаржником.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону №1682-VII від 16.09.2014 (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного Наказу №10/29-ос), заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України.
За правилами пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із позицією суду першої інстанції, що позивачу-апелянту, як керівнику територіального органу СБУ, мало було достеменно відомо про поширення на нього дії обмежень (заборони), визначених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII.
За змістом Наказу №10/29-ос ОСОБА_1 звільнено з роботи за пунктом 7-2 статті 36 КЗпП (з підстав передбачених Законом №1682-VII) (а.с.10).
Також необхідно вказати і на той факт, що позивач після звільнення з Посади у подальшому був працевлаштований на іншу роботу (запис №8 трудової книжки).
При цьому, суд вважає не достатньо прийнятними аргументи позивача-апелянта, що він не знав про причини свого звільнення. Разом з тим, і до 2020 року він не вчиняв жодних активних дій щодо встановлення причин звільнення та отримання наказу про таке звільнення. 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - ЄКПЛ або Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. 
За приписами статті 6 КАС, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Стаття 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Разом з тим право на доступ до правосуддя не є абсолютним і обмежене передусім встановленим строком звернення до суду.
Відтак, одним із правових механізмів забезпечення реалізації гарантованого Конвенцією права особи на доступ до правосуддя, є поновлення судом пропущеного з поважних причин строку на звернення до суду, з дотриманням засад оптимальності і пропорційності.
Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Одним з найбільш складних питань у процесі прийняття рішення про поновлення строку звернення до суду є визначення критеріїв, за якими суд може визнати причини попуску строку поважними, а підстави для його поновлення виправданими з метою досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи.
Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» [4]); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
Крім того, ЄСПЛ висловив позицію стосовно того, що, розглядаючи підстави для поновлення пропущеного строку, національні суди мають враховувати, що питання стосовно того, чи було дотримано справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, виникає лише тоді, коли встановлено, що оскаржуване втручання відповідало вимозі законності і не було свавільним (справи «Скордіно проти Італії», «Ятрідіс проти Греції»).
Отже, згідно з практикою ЄСПЛ для забезпечення оптимального співвідношення права на доступ до правосуддя та принципу правової визначеності у процесі прийняття судом рішення про поновлення строку на звернення до суду мають враховуватися: 1) особливі обставини кожної конкретної справи у системному зв`язку з причинами пропуску строку на звернення до суду; наявність причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду; 2) характер права, для захисту якого надійшло звернення до суду, та його значення для сторін; 3) період, який минув з моменту пропуску строку, правові наслідки його поновлення або не поновлення; 4) наявність публічного (суспільного та, меншою мірою, державного) інтересу у справі; 5) фундаментальність значення справи для судової та правозастосовної практики.
Одним із визначальних критеріїв для прийняття судом рішення про поновлення чи непоновлення строку є досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав окремої особи, з обов`язковим врахуванням того, що одним з основних елементів принципу верховенства права є принцип правової визначеності. При цьому дотримання строків однаковою мірою стосується всіх учасників судового спору, які мають абсолютне право на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Суд апеляційної інстанції погоджується з тим, що у даному випадку позивачем жодним чином не обґрунтовано наявності причин непереборного та об`єктивного характеру пропуску строку на звернення до суду з позовом; період, який минув з моменту пропуску строку, є значним, а відтак наявні підстави для висновку про відсутність підстав для поновлення такого строку через можливість порушення принципу правової визначеності; оскаржуване втручання - звільнення з роботи, не було свавільним, оскільки на той момент таке застосовано на виконання вимог Закону №1682-VII.
Між тим, позивач як особа, що займала Посаду керівника регіонального органу СБУ, не міг не знати про наявність Закону №1682-VII, мету його прийняття та те, що вимоги цього Закону та його дія поширюється на посадових та службових осіб органів СБУ, і в першу чергу їх керівників.
При цьому, звільнення керівників органів СБУ у вказаний період, зокрема 25.10.2014 не було поодиноким випадком, усі звільнення відбувалися з підстав, що були визначені у Законі №1682-VII, а саме перебування керівників територіальних органів СБУ на таких посадах сукупно не менше одного року у період з 25.02.2010 по 22.02.2014.
За приписами частини першої статті 123 КАС у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно пункту дев`ятого частини четвертої статті 169 КАС позовна заява повертається позивачеві, у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
Зважаючи на вище викладене, суд першої інстанції дійшов обгрутованого висновку що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду з позовом не можуть вважатися поважними та жодним чином не носять непереборного та об`єктивного характеру.
Керуючись статтями 308, 310, 312, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від 30 липня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	О. О. Большакова 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року.