ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4838/20 Справа № 201/8066/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 20 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:         
головуючого - Петешенкової М.Ю.
суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиця Дмитро Володимирович про розірвання договору купівлі-продажу,- 

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з уточненим в ході розгляду справи позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору купівлі-продажу. 
Позовна заява мотивована тим, що 30 березня 2016 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Покинтелицею Д.В., за реєстровим номером № 559. 
Позивач зазначає, що ціна, вказана в договорі купівлі-продажу, є мінімальною ціною, та не відображає розмір ринкової ціни на нерухомість, але наміру передавати належне нерухоме майно безоплатно за цим договором, вона не мала. Між ним не було укладено попереднього договору, завдаток (аванс) вона не отримувала, розписки про сплату грошових коштів відсутні. 
Посилаючись на те, що позивач повністю виконав умови договору, однак відповідач не сплатив визначену суму грошових коштів за придбання квартири, просила розірвати договір купівлі-продажу, відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. та майнову шкоду, завдану неналежним виконанням договору, вирішити питання про судові витрати. 
Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року позов ОСОБА_3 - задоволено частково. 
Розірвано договір купівлі-продажу від 30 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелицею Д.В., зареєстрований в реєстрі за №559. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що покупець не виконав взяті на себе за договором купівлі-продажу від 30 березня 2016 року зобов`язання щодо сплати обумовленої суми грошових коштів за придбану квартиру, внаслідок чого були істотно порушені права продавця, що відповідно до статті 651 ЦК України є підставою для розірвання вказаного правочину та відшкодуванню завданої моральної шкоди.
Відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог, суд першої інстанції виходив із необгрунтованості та недоведеності заявлених вимог. Так само позивачем не доведено витрати на правову допомогу,
В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем умов договору, не застосувавши до спірних правовідносин норми ст.ст. 256,257,259 ЦК України, які підлягали застосуванню у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду для захисту свого порушеного права. Рішення суду першої інстанції містить взаємовиключні висновки.
Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2020 року виправлено допущені у мотивувальній та резолютивній частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року описки.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 зазначив, що оскаржуване судове рішення є законним та обгрунтованим. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з огляду на наступне. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.
З установлених у цій справі обставин вбачається, що 30 березня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Покинтелицею Д.В., за реєстровим номером № 559. 
Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору, продаж квартири вчиняється за 130 000 грн. ціна відповідає волевиявленню кожного з учасників цього правочину, є остаточною і змінам після його укладення не підлягає. Зазначену суму покупець сплачує продавцю після підписання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. 
Між сторонами у даній справі виникли правовідносини з договору купівлі-продажу та його розірвання. 
Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив умови договору купівлі-продажу, стосовно оплати його вартості у розмірі, що обумовлений сторонами, що в свою чергу призвело до спричинення моральної шкоди позивачу. А відповідач не надав суду доказів на підтвердження належного виконання зобов`язань до укладення спірного договору, з урахуванням не визначеності умовам договору строку виконання зобов язання, зокрема проведення оплати вартості нерухомого майна. 
Проте повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача. 
За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
Згідно з частиною 4 статті 267 ЦК України cплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
Відповідно до частини 2 статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
У справі, яка переглядається, позивачем пропущено позовну давність, оскільки умовами спірного договору, зокрема пунктом 2.1, сторонами визначено строк виконання відповідачем зобов`язання - після підписання та нотаріального посвідчення договору, тобто 30 березня 2016 року. Таким чином, за загальним правилом позивач мав право на пред`явлення вимоги до 30 березня 2019 року. В той же час, позивач пред`явив вимоги про розірвання договору купівлі-продажу лише 11 липня 2019 року, пропустивши, таким чином, строк позовної давності. 
Про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем у суді першої інстанції, також факт незастосування судом першої інстанції норми статті 267 ЦК України оскаржується в апеляційному порядку. 
За таких обставин, суд першої інстанції зробив неправильний висновок, що позивачем не пропущена позовна давність, про застосування якої заявив відповідач у своєму клопотанні в суді першої інстанції, та безпідставно задовольнив позов в цій частині та як наслідок вирішив питання про відшкодування моральної шкоди. 
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в повному обсязі з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.
Згідно із частиною 5 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 2100 грн. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року — скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Покинтелиця Дмитро Володимирович про розірвання договору купівлі-продажу - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2100 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида