КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

___________________________________
Справа  №761/37893/19
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/13699/2020                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
29 грудня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                         
                                    судді-доповідача                Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                  Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргуОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року (суддя Савицький О.А.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування та відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,
 
встановив:
 
у вересні 2019р. позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» матеріальної шкоди,  завданої ДТП, у розмірі 18 080грн 44коп., що включає невиплачене страхове відшкодування у сумі 14 080грн 44коп. та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи у сумі 4 000грн; стягнення з ОСОБА_1 різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у сумі 11 044грн 29коп.; стягнення з ПрАТ «СК «ВУСО» та ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000грн тасудових витрат.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що 10 травня 2019р. о 19 год. 33 хв. на вул. Предславинській, 39 в м. Києві з вини ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем «BMW 530», д.н.з. НОМЕР_1 , сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений належний їй на праві власності автомобіль «Volvo S40», д.н.з. НОМЕР_2 .
10 травня 2019р. був складений електронний європротокол, який направлено ПрАТ «СК «ВУСО», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1  згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР/196589086 від 1 серпня 2018р. 
Позивач стверджувала, що 14 травня 2019р. подала до ПрАТ «СК «ВУСО» ремонтну калькуляцію № ПЕ-К-00070 від 14 травня 2019р., згідно якої вартість відновлювального ремонту її автомобіля становить 44 355грн 45коп. 
Згідно страхового акту № 06857-24 від 20 червня 2019р. та її заяви від 10 червня 2019р. ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 10 333грн 77коп. 
Позивач зазначала, що 31 липня 2019р. звернулася до ОСОБА_1 з претензією про виплату франшизи в сумі 2 000грн, яка була сплачена останньою 6 серпня 2019р.
Також, 31 липня 2019р. вона звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» із запитом про надання копії висновку автотоварознавчої експертизи, на підставі якого здійснювався розрахунок виплаченого страхового відшкодування, однак вказаний висновок наданий не 

був, тому вона самостійно замовила у ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» проведення автотоварознавчої експертизи, за яку сплатила 4 000грн.
Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 109/19 від 15 серпня 2019р., вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volvo S40», д.н.з. НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, складає 26 414грн 21коп. 
Позивач зазначала, що 19 серпня 2019р. її представник звернулася до ПрАТ «СК «ВУСО» з претензією про перегляд розміру страхового відшкодування та виплату 18 080грн 44коп., однак листом від 6 вересня 2019р. ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило у здійсненні доплати. Вона за власні кошти здійснила відновлювальний ремонт автомобіля у ФОП ОСОБА_3 , який згідно акту виконаних робіт № ПЕ.0000008 від 23 серпня 2019р. становить 37 458грн 50коп.
 Позивач вважала, що ПрАТ «СК «ВУСО» зобов`язано сплатити витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, та витрати на проведення автотоварознавчої експертизи, що з урахуванням виплаченого страхового відшкодування становить 18 080грн 44коп., а ОСОБА_1 зобов`язана сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у сумі 11 044грн 29коп.
Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилалася на те, що зазнала душевних страждань у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу та відсутності можливості користуватися ним в звичному режимі, що призвело до порушення робочих стосунків, необхідності витрачати час та кошти для відновлення порушених прав. Зазначала, що це перший її автомобіль, про який вона тривалий час мріяла та придбала лише у березні 2019р., а його пошкодження призвело до напружених стосунків у родині, тому вона просила стягнути з відповідачів моральну шкоду, розмір якої визначила у 10000грн.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року, в якому виправлено описку ухвалою суду від 11 червня 2020 року, позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_2 17 265грн 41коп., з яких: 12 141грн 33коп. - страхове відшкодування; 2 400грн - витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку; 922грн 08коп. - судові витрати по сплаті судового збору; 1 800грн - витрати на професійну правничу допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14459грн 01коп., з яких: 11 044грн 29коп. - матеріальна шкоди; 1 600грн - витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку; 614грн 72коп. - судові витрати по сплаті судового збору; 1 200грн - витрати на професійну правничу допомогу, а також стягнуто на відшкодування моральної шкоди 1 000грн. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині стягнення з неї матеріальної та моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні даних позовних вимог відмовити.
Відповідач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для  справи, неправильне дослідження доказів, оскільки відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, становить 100 000грн, що повністю перекриває розмір завданої позивачу матеріальної шкоди.
Також відповідач вважає, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки вартості матеріального збитку, на професійну правничу допомогу та судові витрати по сплаті судового збору, оскільки пов`язані з вирішенням вимоги про стягнення з неї матеріальної шкоди.
Відповідач також не погоджується із стягненням на користь позивача моральної 

шкоди, оскільки дана вимога пов`язана з вимогою про стягнення з неї матеріальної шкоди, крім того, позивач не надала належних та допустимих доказів її завдання.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «СК «ВУСО» - Шилін В.А. просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що підстави, розмір та межі відповідальності страховика з відшкодування шкоди, яку завдано забезпеченим КТЗ під час ДТП встановлено Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, тому страховик не повинен здійснювати повне відшкодування матеріальних збитків потерпілій особі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Мариніч І.Г. просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважаючи доводи відповідача безпідставними, а рішення суду законним та обґрунтованим, оскільки у страховика не виник обов`язок щодо повного відшкодування завданих збитків, так як поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не передбачає виплату страхового відшкодування без врахування фізичного зносу. Також представник позивача зазначає, що вимоги про стягнення витрат на проведення оцінки вартості матеріального збитку пов`язані зі стягненням з ОСОБА_1 матеріальної шкоди, тому є правомірними. Безпідставними вважає доводи апеляційної скарги  про недоведеність завдання позивачу моральної шкоди, оскільки безпосереднє звернення до суду вже підтверджує, що їй було завдано моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК Україниапеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 10 травня 2019р. о 19 год. 33 хв. на вул. Предславинській, 39 в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «BMW 530», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , та автомобіля «Volvo S40», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , у результаті якої автомобілі зазнали механічних пошкоджень.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_1 , що підтверджується електронним європротоколом від 10 травня 2019р. та зафіксовано у страховому акті № 06857-24 від 20 червня 2019р., а також не заперечується ОСОБА_1 .
На час ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля «BMW 530», державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ «СК «ВУСО» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 196589086 від 1 серпня 2018р., з лімітом відповідальності 100 000грн за шкоду, заподіяну майну, та розміром франшизи 2 000грн.
Відповідно до страхового акту № 06857-24 від 20 червня 2019р. та на підставі заяви ОСОБА_2 від 10 червня 2019р. ПрАТ «СК «ВУСО» здійснило виплату страхового відшкодування в сумі 10 333грн 77коп. (с.с.16, 17).
Позивач підтвердила, що на її претензію від 31 липня 2019р. ОСОБА_1 6 серпня 2019р. відшкодувала франшизу у розмірі 2 000грн.
Згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 109/19 від 15 серпня 2019р., складеного експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volvo S40», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу 

складає 26 414грн 21коп., відновлювальний ремонт з врахуванням НДС становить 39 940грн 39коп. (с.с.33-51).
За складання вказаного висновку позивачем було сплачено 4 000грн (с.с.101).
19 серпня 2019р. представник позивача звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з претензією про перегляд розміру страхового відшкодування з врахуванням висновку автотоварознавчої експертизи, однак листом від 5 вересня 2019р. ПрАТ «СК «ВУСО» відмовило у здійсненні доплати страхового відшкодування (с.с.25, 28).
Відповідно до акту виконаних робіт № ПЕ.0000008 від 23 серпня 2019р. та рахунку № ПЕК-000046 від 16 серпня 2019р., складених ФОП ОСОБА_3 , вартість ремонтних робіт автомобіля «Volvo S40», державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 37 458грн 50коп. (с.с.29, 30). Позивачем оплачений відновлювальний ремонт автомобіля, що підтверджується копіями квитанцій на суму 20 000грн та 17 458грн 50коп. (с.с.31, 99).
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що  наданими доказами підтверджено заподіяння позивачу матеріальної та моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачами з урахуванням витрат на проведення оцінки вартості матеріального збитку. При цьому, суд зазначив, що з ОСОБА_1 в якості відшкодування матеріальної шкоди підлягає стягненню втрата товарної вартості транспортного засобу позивача.
Рішення суду в частині задоволення позовних вимог, пред`явлених до ПрАТ «СК «ВУСО», не оскаржується, тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України не є предметом апеляційної перевірки.
Розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову, заявленого до ОСОБА_1 , у повній мірі не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Згідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової 

відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Таким чином Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальників - заподіювача шкоди.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за  участю  забезпеченого  транспортного  засобу,  внаслідок  якої настає  цивільно-правова  відповідальність особи, відповідальність якої  застрахована,  за шкоду,  заподіяну  життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Статтею 12 вказаного закону визначено, що страхове відшкодування завжди  зменшується на суму франшизи. 
Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Відповідно до вимог ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, за змістом вказаної статті вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, можуть бути заявлені у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Сторонами не оспорюється факт ДТП, вина ОСОБА_1 , отримання позивачем страхового відшкодування у розмірі 10 333грн 77коп. та франшизи у розмірі 2 000грн.
Предметом спору є обставини щодо недостатності суми страхового відшкодування для відновлення пошкодженого автомобіля позивача та стягнення моральної шкоди.
За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є 

втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_1 , перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то з ОСОБА_1 , як винної особи, підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням. 
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що розмір завданої майнової шкоди не перевищує ліміт відповідальності страховика і це є підставою для відмови у стягненні з неї майнової шкоди, не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими, оскільки відносини між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «ВУСО» регулюються умовами, визначеними в договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яким зокрема передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. 
Різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля позивача, пошкодженого у ДТП, викликана законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу.
За таких обставин ОСОБА_1 , як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язана сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.
Відповідно до висновку автотоварознавчої експертизи № 109/19 від 15 серпня 2019р., складеного експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» ОСОБА_4 , вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Volvo S40», державний номерний знак НОМЕР_2 , внаслідок ДТП, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складає 26 414грн 21коп. 
Отже, страхове відшкодування повинно було становити 24 414грн 21 коп. (26 414,21- 
                                                                             
2000 (франшизи).
Позивачем здійснено відновлювальний ремонт автомобіля, за який сплачено 37 458грн 50коп.
Отже, ОСОБА_1 повинна відшкодувати позивачу різницю між страховою виплатою та фактичним розміром шкоди, що становить 11 044грн 29коп. (37 458,50 - 24414,21-2000(сплачена франшиза)).
Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування при вирішенні даного спору правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 752/16797/14-ц, колегія суддів вважає безпідставними, так як у вказаній справі та у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, різні фактичні обставини.
Висновок суду першої інстанції, що з ОСОБА_1 підлягає стягненню втрата товарної вартості транспортного засобу позивача, не ґрунтується на обставинах справи, наданих суду доказах та нормах процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 не заявляла вимоги про стягнення з відповідача ОСОБА_1 втрати товарної вартості її автомобіля.
Крім того, згідно висновку автотоварознавчої експертизи № 109/19 від 15 серпня 2019р. втрата товарної вартості відповідно до п. 8.6.2. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів не нараховувалася, оскільки строк експлуатації автомобіля позивача перевищує 7 років.
Таким чином, визначаючи величину втрати товарної вартості суд першої інстанції на власний розсуд вийшов за межі позовних вимог, що суперечить ч. 2 ст. 264 ЦПК України, однак не розглянув заявлених позовних вимог.
Правомірними є доводи ОСОБА_1 стосовно безпідставного стягнення судом з неї витрат на оплату послуг оцінювача, оскільки автотоварознавча експертиза була проведена позивачем для встановлення вартості матеріального збитку транспортного засобу з урахуванням зносу, тобто для визначення суми страхового відшкодування.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що правових підстав для покладення на відповідача ОСОБА_1 відшкодування даних витрат є безпідставним.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині неправомірного стягнення судом моральної шкоди, колегія суддів зазначає про наступне.
Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;  3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин,  які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995р. роз`яснено, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні цивільних прав, при настанні негативних наслідків.
Під час судового розгляду було встановлено, що автомобіль позивача був пошкоджений у результаті винних дій ОСОБА_1 , яка у добровільному порядку не у повному обсязі відшкодувала позивачу завдані матеріальні збитки, що стало підставою для звернення позивача за захистом своїх порушених прав до суду.
При цьому, колегія суддів вважає, що сам факт звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав є достатнім та належним доказом заподіяння їй відповідачем моральної шкоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди неповно встановлені фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права в цій частині та допущено порушення норм процесуального права, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення даних позовних вимог.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції неправильно визначено розмір судового збору та витрат на правову допомогу, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 , тому рішення суду в цій частині підлягає зміні.
При зверненні до суду з даним позовом позивач мала сплатити мінімальний розмір судового збору, який визначений Законом України «Про судовий збір» за подання позовів, які мають майновий характер, у сумі 768грн 40коп.
До ОСОБА_1 були пред`явлені позовні вимоги на суму 16 044грн.29коп. (11 044грн 29коп. у відшкодування матеріальної шкоди + 5000грн моральної шкоди), що становить 45,68% загального розміру позовних вимог, тому за подання позову в цій частині судовий збір підлягав оплаті у розмірі 351грн.
Судом вирішено стягнути з ОСОБА_1 11 044грн 29коп. у відшкодування 

матеріальної шкоди та 1 000грн у відшкодування моральної шкоди, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 263грн 50коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 028грн 75коп. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди та судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , яка проживає у АДРЕСА_2 , у відшкодування матеріальної шкоди 11 044грн 29коп., судові витрати у розмірі 263грн 50коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 028грн 75коп., а всього 12 336грн 54коп.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди залишити без змін.
Відновити дію рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1 червня 2020 року у частині, яка залишена без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт

Судді                                                                         Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк