ОКРЕМА ДУМКА
суддів Великої Палати Верховного Суду Ситнік О. М., Лященко Н. П. на постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі                                          № 826/4164/16 ( провадження № 11-761апп19)
 
справу за позовом ОСОБА_1 до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Національні інвестиції» Волощука Ігоря Григоровича (далі - уповноважена особа Фонду, Фонд та ПАТ «Банк`Національні інвестиції», Банк), Фонду про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року у складі судді Федорчук А. Б. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від                      18 липня 2017 року у складі колегії суддів Пилипенко О. Є., Глущенко Я. Б., Шелест С. Б.,
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила: визнати протиправним і скасувати наказ уповноваженої особи Фонду від 13 листопада 2015 року № 56/1-ОС про визнання нікчемним правочину від 17 вересня 2015 року щодо перерахування грошових коштів за платіжним дорученням на 197 500 грн з поточного рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 у Банку на її поточний рахунок № НОМЕР_2 у Банку; зобов`язати уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про неї як вкладника Банку, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору банківського рахунку від 04 вересня 2015 року № 26399980/11/Деп; зобов`язати Фонд включити передану уповноваженою особою Фонду інформацію щодо позивачки до Загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами в Банку за рахунок Фонду; зобов`язати Фонд здійснити відшкодування позивачці за вкладом згідно з договором банківського рахунку від 04 вересня 2015 року № 26399980/11/Деп за рахунок Фонду.
19 квітня 2017 року постановою Окружного адміністративного суд міста Києва, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від   18 липня 2017 року, позов задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ уповноваженої особи Фонду від 13 листопада 2015 року                         № 56/1-ОС щодо визнання нікчемним правочину від 17 вересня 2015 року; зобов`язано уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію про ОСОБА_1 як вкладника Банку, якому необхідно здійснити виплату відшкодування на підставі договору № 26399980/11/Деп банківського рахунку фізичної особи від 04 вересня 2015 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що уповноваженою особою Фонду не доведено наявності визначених частиною третьою статті 38 Закону № 4452-VI підстав, які б свідчили про нікчемність укладеного правочину позивачки з Банком, а тому не доведено й наявності законних підстав для не включення позивачки до переліку вкладників Банку, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.  
 
У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду посилалися на порушення судами норм матеріального та процесуального права, тому просила скасувати судові рішення, а провадження у справі закрити. 
 
09 вересня 2020 року постановою Великої Палати Верховного Суду касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року в частині визнання протиправним і скасування наказу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк «Національні інвестиції» від 13 листопада 2015 року № 56/1-ОС про визнання нікчемним правочину від 
17 вересня 2015 року щодо перерахування 197 500 грн з поточного рахунку                             № НОМЕР_1 ОСОБА_2 на поточний рахунок № НОМЕР_2                      ОСОБА_1 - скасовано,  а провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року залишено без змін.
 
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання про визнання протиправним і скасування наказу уповноваженої особи Фонду від 13 листопада 2015 року № 56/1-ос, яким віднесено до нікчемних правочин від 17 вересня 2015 року про перерахування грошових коштів, неправильно встановили правову природу такого наказу. Вважала, що правочин є нікчемним відповідно до закону, а не наказу уповноваженої особи Фонду. Такий правочин є нікчемним з моменту укладення в силу закону (частини другої статті 215 ЦК України та частини третьої статті 38 Закону № 4452-VI) незалежно від того, чи проведена передбачена частиною другою статті 38 цього ж Закону перевірка правочинів Банку і виданий згаданий наказ. Наслідки нікчемності правочину також настають для сторін у силу вимог закону. Наказ уповноваженої особи Фонду не є підставою для застосування наслідків нікчемності правочину. Такий наказ є внутрішнім розпорядчим документом, прийнятим уповноваженою особою Фонду, що здійснює повноваження органу управління Банку.
 
Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках зазначила, що встановлена правова природа наказу унеможливлює здійснення судового розгляду щодо визнання його протиправним і скасування, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним і скасування наказу уповноваженої особи Фонду від 13 листопада 2015 року № 56/1-ос «Щодо заходів, пов`язаних із наслідками виявлення нікчемних правочинів (договорів)» не можуть розглядатися в судах (у тому числі в адміністративних, цивільних, господарських), тому скасувала у цій частині ухвалені у справі судові рішення та закрила провадження у справі.
 
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду  погодитися не можна, тому висловлюємо окрему думку відповідно до статті 34 КАС України.
 
Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини. Воно передбачено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
 
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. 
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність 
(пункт 24 рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).
 
Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
 
У своїх рішеннях ЄСПЛ указав, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
 
Крім того, у розумінні частини першої статті 6 Конвенції право кожного на судовий розгляд справи означає право кожної особи на звернення до суду та право на те, що її справа буде розглянута і вирішена судом. 
 
Водночас особі, яка звернулася до суду за захистом свого права, повинна бути забезпечена можливість реалізувати вказані вище права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист визначає зміст права на доступ до суду.
 
У своїй практиці ЄСПЛ наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи як звернутися до суду, так і право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження. 
 
У пункті 52 рішення «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08 квітня 2010 року ЄСПЛ виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (пункт 25 рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (заява № 48778/99).
 
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
 
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року у справі № 9-зп щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України, частини першої статті 55 Конституції України, суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
 
Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв чи скарг, що відповідають встановленим законом вимогам, є порушенням права на судовий захист, яке відповідно до статті 64 Конституції України не може бути обмежене (пункт 2 цього Рішення Конституційного Суду України).
 
У статті 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди.Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Законом може бути визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору.
 
Отже у Конституції України визначено, що у разі виникнення спору між будь-якими особами, він має розглядатися у національних судах з урахуванням правил юрисдикції та підсудності.
 
Єдине обмеження встановлене Конституцією України, це - пряма вказівка закону про обов`язковий досудовий порядок урегулювання такого спору.
 
У разі відсутності такої вказівки, будь-які обмеження доступу до суду є недопустимими і протирічать як міжнародним зобов`язанням України, яка ратифікувала Конвенцію, так і Конституційним засадам.
 
Обмеження можливості звернення до суду і отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.
 
Крім того, необхідно враховувати, що позивачка оскаржувала наказ уповноваженої особи Фонду, яка допустила пряме втручання у її цивільні права, а саме право володіння, користування та розпорядження майном, що передбачено статтею 1 Протоколу 1 до Конвенції, гарантується у статті 41  Конституції України та законами України.
 
Унеможливлення оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких органів тягне за собою унеможливлення для фізичної особи захисту своїх порушених прав у наступному, оскільки держава, у межах своїх повноважень, як законодавця, встановила у процесуальному законодавстві певні часові проміжки, протягом яких особа може реалізувати своє право на судовий захист та його отримати реально.
 
Визнання судом рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб є підставою для можливості звернення у наступному про відшкодування шкоди, спричиненої такими діями, рішеннями чи бездіяльністю.
Обмеження можливості звернення до суду і отримання судового захисту може свідчити про порушення основоположних прав людини.
 
У позові зазначено, що наказ уповноваженої особи Фонду від 13 листопада                2015 року № 56/1-ОС про визнання нікчемним правочину від 17 вересня                       2015 року щодо перерахування грошових коштів за платіжним дорученням у сумі 197 500 грн 00 коп на поточний рахунок позивачки, оскаржуються лише і виключно у межах, які зачіпають права позивачки, та обґрунтовано, яким саме чином відбувається таке втручання у право власності  приватних осіб. 
 
Тобто цей наказ стосуються прав позивачки з володіння, користування та розпорядження своїм майном - грошовими коштами, розміщеними на рахунках ПАТ «Банк «Національні інвестиції», що уже унеможливлює висновок про обмеженість дії оскаржуваним актом виключно внутрішньою організацією роботи Фонду.
 
Звертаючись до суду з цим позовом,  ОСОБА_1 зазначила, що уповноважена особа Фонду безпідставно не включила позивачку до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, адже, на її думку, наказ уповноваженої особи Фонду від 13 листопада 2015 року  № 56/1-ОС про визнання нікчемним правочину від 17 вересня 2015 року видано всупереч вимогам Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI).
 
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 37 Закону №4452-VIуповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони  за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності правочину.
 
При цьому у статті 38 вказаного Закону саме на Фонд покладається обов`язок забезпечення перевірки правочинів на предмет виявлення таких, що є нікчемними.
 
У даному випадку уповноважена особа Фонду діє від імені і як представник Фонду. 
 
Необхідно наголосити, що  і статтею 79 Закону України «Про банки і банківську діяльність», і статтею 52 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено право на оскарження рішень, дій або бездіяльності вказаних органів і це право не обумовлене жодними досудовими процедурами. 
 
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Гарантією дотримання вказаними органами та їх посадовими особами таких вимог і є можливість оскарження цих рішень, дій чи бездіяльності до суду, оскільки у іншому випадку ця норма Конституції буде ілюзорною, а вказані органи та їх посадові особи, які мають широкий вплив на права як юридичних, так і фізичних осіб, матимуть можливість чинити свавілля.
 
Отже, саме можливість судового розгляду, доступ до правосуддя і є тією основною гарантією законності дій державних органів та їх посадових осіб, як і законодавчо закріплений принцип відшкодування шкоди, спричиненої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю таких органів чи їх посадових осіб.
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 53 Закону №4452-VI ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим з моменту внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. 
 
А у частині четвертій цієї статті прямо вказано, що у цей день повноваження Фонду як ліквідатора щодо такого банку припиняються.
 
При такому регулюванні позбавлення права сторони правочину, віднесеного саме уповноваженою особою Фонду до нікчемних унеможливлює стороні правочину будь-який судовий захист, оскільки ні сторони правочину, банку уже не існує, ні до ліквідатора - Фонду звернутися неможливо, бо його повноваження припинені.
 
Разом з тим, судовий розгляд спору щодо належності дій уповноваженої особи з віднесення правочину до нікчемних уможливлює захист прав сторони правочину, не банку, як у період ліквідації неплатоспроможного банку, так і на відшкодування шкоди після закінчення ліквідаційної процедури та припинення повноважень Фонду, як ліквідатора, адже не припиняється відповідальність Фонду за неправомірні дії його уповноваженої особи.
 
Тому вважаємо, що закриття провадження у справі з підстав того, що спори щодо віднесення до категорії нікчемних угод не можуть розглядатися жодним судом не ґрунтується на вимогах як міжнародних актів, Конвенції та правозастосовній практиці ЄСПЛ, так і вимогах Конституції України та принципах процесуального законодавства.

Судді: 	О. М. Ситнік	
 
                                                                                                                    Н. П. Лященко