ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
27 жовтня 2020 року           справа №360/2192/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Блохіна А.А., Гаврищук Т.Г., 
Гайдар А.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 360/2192/20 (головуючий суддя І інстанції – Тихонов І.В.), складене у повному обсязі 28 липня 2020 року у м. Сєвєродонецьк Луганської області за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконними дії щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення та накладення стягнення,-

                                                     В С Т А Н О В И В :

03 червня 2020 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), в якому позивач просить: - визнати незаконними бездіяльність Департаменту патрульної поліції у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, та притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень за постановою ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року; - визнати незаконними дії Департаменту патрульної поліції у справі про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, та притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень за постановою ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року, яка полягала в тому, що Департамент патрульної поліції надав Другому Приморському відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) постанову Департаменту патрульної поліції для примусового стягнення з позивача адміністративного стягнення, яка не відповідала імперативним вимогам Кодексу України про адміністративні правопорушення до постанови по справі про адміністративне правопорушення та Законом України «Про виконавче провадження» імперативним вимогам до виконавчого документу; - Департаменту патрульної поліції ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень, як незаконну та винесену всупереч порядку, встановленому законом, за адміністративне правопорушення, яке позивач не вчиняв, та закрити провадження в цій адміністративній справі на підставі частини 1, частини 2 ст. 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення; - визнати незаконними дії та бездіяльності Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо примусового виконання постанови Департаменту патрульної поліції ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень, які полягали в: - неповерненні Департаменту патрульної поліції постанови Департаменту патрульної поліції без прийняття до виконання як такої, яка не відповідає вимогам до виконавчого документу; - незаконній реєстрації постанови Департаменту патрульної поліції в якості виконавчого документу; - неповідомленні позивача про відкриття виконавчого провадження № 60619586 щодо примусового виконання постанови Департаменту патрульної поліції ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень; - ненадісланні позивачу постанов державного виконавця та інших документів цього виконавчого провадження; - скасувати постанову Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 15 листопада 2019 року про відкриття виконавчого провадження № 60619586 з примусового виконання постанови Департаменту патрульної поліції ЕАК № 1560534 від 26 вересня 2019 року щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинене ним адміністративне правопорушення та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень; - скасувати постанову Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 14 квітня 2020 року у виконавчому провадженні № 60619586 про звернення стягнення на доходи боржника ОСОБА_1 .
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду 28 липня 2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання незаконними дії щодо притягнення до відповідальності за адміністративне правопорушення та накладення стягнення повернуто позивачу з підстав порушення правил об`єднання позовних вимог (а.с. 54-55).
Не погодившись із вищевказаною ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити позовну заяву до Луганського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
В обґрунтуванні апеляційної скарги, зазначено, що висновки суду першої інстанції щодо порушення правил об`єднання позовних вимог є неприпустимими, оскільки позовні вимоги є пов`язаними між собою (постанова про накладення адміністративного штрафу є підставою для прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження).
Крім того, зазначив, що судом апеляційної інстанції  (при поверненні справи для продовження розгляду) вже була на дана юридична оцінка правомірності об`єднання позовних вимог на підставі ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, з наступних підстав.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно—правових спорах, зокрема спорах щодо правовідносин, пов`язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.
У пункті 3 частини 1 статті 4 цього Кодексу міститься визначення поняття «адміністративний суд», згідно з яким — це суд, до компетенції якого зазначеним Кодексом віднесено розгляд і вирішення адміністративних справ. За пунктом 5 цієї частини статті під адміністративним судочинством розуміється діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення адміністративних справ у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з частинами 1, 4, 6 статті 21 КАС України позивач може заявити кілька вимог в одній позовній заяві, якщо вони пов`язані між собою. Якщо справа щодо однієї з вимог підсудна апеляційному адміністративному суду, а щодо іншої вимоги (вимог) — місцевому адміністративному суду, таку справу розглядає апеляційний адміністративний суд. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Положенням цієї процесуальної норми кореспондують правила частини 1 статті 172 КАС України про те, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Водночас у цій статті в частинах 4, 5 та 6 встановлено заборони об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких закон встановлює особливості порядку їх розгляду. Зокрема, не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частина 4 цієї статті), а також щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам (частина 5 цієї статті).
Поряд із тим закон встановлює умову, за якої суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може (вправі) до початку розгляду справи по суті роз`єднати позовні вимоги, виділивши одну або декілька об`єднаних вимог у самостійне провадження, якщо це сприятиме виконанню завдання адміністративного судочинства, і тоді, коли розгляд позовних вимог, виділених у самостійне провадження, буде продовжувати здійснювати суддя, який прийняв рішення про роз`єднання позовних вимог.
Згідно з частиною 3 статті 27 КАС України правила про виключну підсудність для окремих категорій адміністративних справ може визначатися цим Кодексом.
За пунктом 6 частини 4 статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
З матеріалів справи убачається, що предметом спору у межах поданого позову є правовідносини, що випливають:
- з оскарження дій та рішення Департаменту патрульної поліції з приводу притягнення позивача до адміністративної відповідальності, в порядку визначеному нормами Кодексу України про адміністративні правопорушення, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам;
- дії та бездіяльність відділу державної виконавчої служби з приводу виконання постанови Департаменту патрульної поліції ЕАК № 1560534 щодо притягнення до адміністративної відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, розгляд яких підсудний окружному адміністративному суду.
Тобто, позивачем в одній позовній заяві заявлені вимоги, які належать розгляду місцевим загальним судом як адміністративним судом, та вимоги, які підсудні окружному адміністративному суду. 
Оскільки позивач об`єднав в одне провадження кілька вимог, що підсудні різним судам, і немає законних підстав для їхнього роз`єднання в окремі провадження таким чином, щоб після роз`єднання суд першої інстанції міг розглядати у самостійному провадженні позовні вимоги про оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, які цьому суду за правилами виключної підсудності не підсудні, суд першої інстанції ухвалив правильне рішення про повернення позовної заяви її авторові.
Таке рішення є обґрунтованим, відповідає точному змісту процесуального закону і не обмежує право позивача на звернення за захистом до суду.
Посилання скаржника на можливість одночасного розгляду позовних вимог через їх взаємозалежність і взаємопов`язаність є власним баченням скаржника правоможності і доцільності об`єднання в одне провадження кількох позовних вимог, які підсудні різним судам. Однак такі міркування не дозволяють скаржнику не виконувати вимоги закону про неможливість об`єднання в одне провадження кількох вимог, щодо яких законом визначена виключна підсудність різним судам, і не забороняють суду застосувати до позивача наслідки невиконання цих вимог закону у вигляді повернення позовної заяви без розгляду.
Посилання  відповідача на ухвалу суду апеляційної інстанції від  21.07.2020 року  є помилковим, окільні у вищезазначеній ухвали не проводився аналіз правомірності об`єднання позовних вимог на підставі ст. 21 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд, у цій справі, враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, оскільки суд першої дійшов вірного висновку про необхідність повернення позовної заяви.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                        ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 28 липня 2020 року про повернення позовної заяви у справі № 360/2192/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Судді                                                                                     А.А. Блохін

                                                                                                           Т.Г. Гаврищук
                                                           
                                                                                                           А.В. Гайдар