ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

10 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 204/5092/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
  
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції 
на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року (суддя Мащук В.Ю.) в адміністративній справі 
за позовом  ОСОБА_1        
до Інспектора взводу 1 роти 4 батальйону 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Ярошкіна Кирила Сергійовича   
третя особа Департамент патрульної поліції 
про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, –

в с т а н о в и в :
                    
ОСОБА_1 у серпні 2020 року звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати постанову майора поліції Ярошкіна Кирила Сергійовича серії ЕАМ № 2917766 від 03.08.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності. 
Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року адміністративний позов задоволено. Постанову серії ЕАМ № 2917766 від 03.08.2020, винесену інспектором 1 роти 4 батальйону 1 управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Ярошкіним Кирилом Сергійовичем, про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. за порушення ч. 8  ст. 133-1 КУпАП.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Департамент патрульної поліції подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Апелянт зазначає, що позивачем не надано належних доказів у спростування виявленого факту скоєння правопорушення. 
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків. 
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що Інспектором взводу 1 роти 4 батальйону 1 Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області Департаменту патрульної поліції Ярошкіним Кирилом Сергійовичем 03 серпня 2020 року винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ЕАМ № 2917766, якою до ОСОБА_1 застосовано адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850,00 грн. у зв`язку з вчиненням останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 8 ст. 133-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: порушення ст. 21 Закону України «Про автомобільний транспорт» – зберігання транспортних засобів, що використовуються для перевезення пасажирів на комерційній основі, поза встановленими місцями їх стоянки.
Не погодившись з вказаною постановою, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначив, що норми законодавства не порушував, на підтвердження факту виявленого порушення відповідачем не надано належних доказів. Також зазначив, що транспортний засіб, яким останній керував, був зупинений співробітниками патрульної поліції у процесі руху. У постанові жодним чином не відображено яким чином було встановлено, що відповідний транспортний засіб використовується у господарській діяльності для надання послуг з перевезення пасажирів та не зберігається у спеціально пристосованих для цього приміщеннях, гаражах, на майданчиках, стоянках, забезпечених засобами охорони.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 8 ст. 133-1 КУпАП зберігання транспортних засобів, що використовуються для перевезення пасажирів на комерційній основі, поза встановленими місцями їх стоянки, – тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до статті 21 Закону України «Про автомобільний транспорт» власники (користувачі) автобусів, що використовуються для перевезення пасажирів на комерційній основі, повинні забезпечувати їх зберігання у спеціально пристосованих для цього приміщеннях, гаражах, на майданчиках, стоянках, забезпечених засобами охорони. Власникам (користувачам) транспортних засобів забороняється зберігання їх у житлових зонах поза спеціально відведеними для цього майданчиками. Органи місцевого самоврядування в межах своїх повноважень за погодженням з відповідним підрозділом Національної поліції приймають рішення про організацію місць зберігання транспортних засобів на відповідній території та здійснюють контроль за їх діяльністю відповідно до законодавства.
Як вбачається з оскаржуваної постанови, 03.08.2020 о 06 год. 02 хв. у м. Дніпро на вулиці Героїв Сталінграду, 44 водій транспортного засобу MERCEDES-BENZ SPRINTER 311 CDI, номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, що здійснює перевезення людей, зберігав авто в невстановленому місці, що передбачено законодавством, чим порушив статтю 21 Закону України «Про автомобільний транспорт».
Згідно зі статтею 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що матеріали справи не містять будь-якого доказу вчинення позивачем порушення статті 21 Закону України «Про автомобільний транспорт» щодо зберігання транспортного засобу.
При цьому суперечливим є зміст самої постанови, в якій зазначено, що водій керував транспортним засобом, що виключає можливість встановлення його зберігання у певному місці.
Суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованими доводи апелянта, що  сам факт винесення поліцейським постанови є належним доказом вини позивача, оскільки поняття доказів та критерії доказування у справах про адміністративне правопорушення  визначені статтею 251 КУпАП, серед яких відсутній такий спосіб доказування, як пояснення посадової особи, яка винесла постанову про притягнення до адміністративної відповідальності.
Щодо доводів апелянта про те, що позивачем не спростовано належними доказами виявленого правопорушення, суд апеляційної інстанції зазначає, що  за приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність відповідачем обґрунтованості та правомірності оскаржуваної постанови. Докази у спростування вказаного висновку суду не надані апелянтом й до суду апеляційної інстанції.
Суд першої інстанції ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Також апелянт зазначає, що позивач при зверненні до суду з позовною заявою не сплатив судовий збір, а тому відсутні підстави для стягнення судового збору з Департаменту патрульної поліції. 
Разом з тим суд апеляційної інстанції встановив, що у серпні 2020 року ОСОБА_1  звернувся до суду з позовною заявою. 
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2020 в адміністративній справі № 204/5092/20 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору.
На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі та в порядку, встановленому в ухвалі від 20.08.2020. Докази сплати судового збору у розмірі 420,20 грн. містяться в матеріалах адміністративної справи № 204/5092/20 (а.с. 16-17) та спростовують доводи апелянта.
Проте судом апеляційної інстанції встановлено, що приймаючи рішення від 26.10.2020, суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат. 
Матеріали адміністративної справи також не містять додаткового рішення щодо вирішення вказаного питання.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частина 7 цієї ж статті передбачає, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
В матеріалах справи міститься квитанція про сплату судового збору у розмірі 420 грн. 40 коп. за подання позовної справи ОСОБА_1 .
Враховуючи викладені обставини та норми чинного законодавства, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вирішити питання розподілу понесених позивачем судових витрат за подання позовної заяви. 

                              Керуючись ст.ст. 243, 316, 322, Кодексу адміністративного судочинства України суд, –
п о с т а н о в и в :

          Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення.
          Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року в адміністративній справі № 204/5092/20 залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту патрульної поліції документально підтверджені судові витрати у розмірі 420 (чотириста двадцять) грн. 40 коп.
Постанова суду набирає законної сили з 10 грудня 2020 року та оскарженню не підлягає.
   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров