ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22602/19                                                                               Суддя першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  09 грудня 2020 року                                                                                     м. Київ
          
          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
          судді-доповідача                         - Горяйнова  А.М.,
          суддів                                            - Костюк Л.О. та Чаку Є.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:
-           визнати бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо не поновлення виплати пенсії протиправною; 
-           визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві про відмову у поновленні пенсії, викладене в листах від 26 вересня 2019 року; 
-           зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві провести поновлення виплати пенсії з 01 лютого 2015 року відповідно до норм Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року вказаний адміністративний позов було задоволено частково:
- визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо не розгляду заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії за віком від 07 серпня 2019 року, яка подана її представником ОСОБА_2 ;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві розглянути по суті заяву ОСОБА_1 про поновлення пенсії за віком від 07 серпня 2019 року, подану її представником ОСОБА_2 .
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального та процесуального права. Скаржник вказує на те, що виплата пенсії припиняється на весь період проживання пенсіонера за кордоном. Також відповідач наголошує на тому, що ОСОБА_1 не перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у м. Києві. Скаржник просить врахувати, що для вирішення питання щодо поновлення виплати пенсії позивачу необхідно особисто звернутись до органу, що призначає пенсію. 
Відзив на апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від ОСОБА_1 не надходив. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглядається у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - без змін, виходячи з такого.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 28 серпня 2007 року перебувала на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві (Святошинський район) та отримувала пенсію за віком. Зазначені обставини підтверджуються довідкою від 23 жовтня 2014 року та копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 від 28 серпня 2007 року.
Згідно з відміткою в закордонному паспорті ОСОБА_1 виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю.
Позивач через свого представника 07 серпня 2019 року звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою, в якій просила поновити виплату їй пенсії за віком починаючи з 01 березня 2015 року.
Листом від 26 вересня 2019 року № 212419/02 представника позивача повідомлено щодо необхідності особистого звернення ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою та документами про призначення пенсії.
Не погоджуючись такою бездіяльністю Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом.
Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України. Кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Законами України не передбачено таких підстав для відмови особі, яка офіційно виїхала на постійне місце проживання за кордон, у поновленні пенсії, як звернення до відповідного органу Пенсійного фонду України не особисто, а через свого представника. Позивач як громадянин України, незалежно від її проживання в Державі Ізраїль, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод відповідач зобов`язаний був поновити їй виплату пенсію за віком на підставі документів, наявних в її пенсійній справі.
Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 49 вказаного Закону було передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Між Україною та Ізраїлем відсутній міжнародний договір, який би передбачав виплату пенсії позивачу під час її проживання в Ізраїлі. 
Проте, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» був визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). 
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. 
Згідно з п. 2 рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність 07 жовтня 2009 року.
У відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
За правилами п. 3 та п. 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок) поновлення виплати пенсії здійснюється за заявою пенсіонера за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії, та додатковими документами, якщо такі будуть подані. 
З огляду на те, що після прийняття рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 виникли умови для поновлення виплати пенсії, а позивач через свого представника звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із відповідною заявою, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач зобов`язаний був розглянути питання про поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 . 
Відповідач в апеляційній скарзі зазначає, що ОСОБА_1 не перебуває на пенсійному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, в той час як із заявою про поновлення виплати пенсії належить звертатися за місцем перебування на обліку.
Разом з тим такі доводи скаржника не узгоджуються з письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. 
Так, згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 23 жовтня 2014 року ОСОБА_1 перебула на обліку саме в цьому органі. Вказана довідка також містить інформацію про номер особового рахунка позивача - № 863374.
За змістом п. 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що затверджений постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок), заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.
Отже, представник позивача, звернувшись із заявою про поновлення виплати пенсії саме до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, правильно визначив органу, до повноважень якого належить вирішення такого питання. 
Колегія суддів наголошує на тому, що положення п. 1.5 розділу І Порядку прямо передбачають, що із заявою про поновлення виплати пенсії може звернутися як пенсіонер особисто, так і його законний представник.
За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві для вирішення питання про поновлення виплати пенсії не ґрунтуються на вимогах закону.
Під час розгляду і вирішення апеляційної скарги колегія суддів, керуючись ч. 5 ст. 242 КАС України, також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» під час виплати пенсії особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, що викладені в постанові від 08 жовтня 2020 року у справі № 360/986/19. 
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що    пенсія за віком призначається особі один раз та виплачується державою протягом всього життя пенсіонера, крім виняткових випадків, що можуть бути встановлені законом. 
Відповідно до п. 3 резолютивної частини  рішення від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 Конституційний Суд України  звернув увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до  Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття закону про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними.
Велика Палата Верховного Суду окрему увагу звернула на рішення Європейського суду з прав людини від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України» (заява № 10441/06), у якому було встановлено порушення Україною ст. 14 у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність чіткого законодавчого механізму щодо відновлення виплати пенсій особам, які виїхали на постійне проживання за межі України, призвело до ситуації, за якої громадяни України були позбавлені можливості отримувати належні їм пенсійні виплати, або створювалися умови за яких пенсіонерам, які проживають за межами України, для отримання належних їм пенсійних виплат необхідно було докласти значних зусиль, зокрема, звертатись до суду. Поведінка держави в особі її компетентних органів по відношенню до пенсіонерів, які є громадянами України та проживають за межами України, не відповідає принципу належного врядування, зміст якого розкритий у багатьох рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 20 січня 2012 року у справі «Рисовський проти України». Очевидно, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року у справі № 25-рп/2009 державні органи, відповідальні за його виконання, не діяли вчасно та послідовно. Невиконання державою покладених на неї обов`язків щодо соціального забезпечення та захисту громадян породжує масові звернення до суду з позовами про визнання неправомірними дій органів пенсійного фонду, що, серед іншого, підриває довіру громадян до належного виконання всіма суб`єктами владних повноважень своїх функції та до можливості отримати в старості з боку держави в обмін на свою трудову діяльність справедливий соціальний захист.
Враховуючи, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві відмовило у розгляді заяви ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії, поданої представником, із не передбачених законом підстав, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення адміністративного позову.
Доводи апеляційної скарги Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві не спростовують висновків суду першої інстанції, що викладені в рішенні суду від 28 травня 2020 року, та не можуть бути підставою для його скасування. 
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 238, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, -      
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

          Суддя-доповідач                                                                         А.М. Горяйнов                                                                 

Судді                                                                                            Л.О. Костюк             

                                                                                                    Є.В. Чаку