ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року	Львів	Справа № 300/1409/20 пров. № А/857/10527/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючої судді                                                    Хобор Р.Б.,
суддів                                                                         Сеника Р.П., Судової-Хомюк Н.М.
з участю секретаря судового засідання                       Чопко Ю.Т.          
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року, ухвалене суддею Біньковоською Н.В. у м. Івано-Франківську о 15 год. 13 хв. у справі № 300/1409/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про скасування постанови про стягнення виконавчого збору,
                                                             В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 14.06.2019 року, винесену у виконавчому провадженні № 54998432, в розмірі 85691,14 гривень. 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 14.06.2019 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 54998432 та, після цього, 14.06.2020 року постанову про стягнення виконавчого збору. 
Позивач вважає, що виконавчий збір обраховується лише від розміру фактично стягнутих сум, а не від розміру суми, яка підлягає стягненню. Позивач додатково зазначив, що при стягненні  виконавчого збору без реального стягнення суми боргу за умови повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення подвійної суми виконавчого збору, якщо стягувач повторно звернеться за виконанням виконавчого документа.
Позивач вважає, що відповідач безпідставно виніс оскаржену постанову, яку на думку позивача, необхідно скасувати.
Позиція відповідача у справі зводиться до того, що сума виконавчого збору не залежить від вчинення державним виконавцем виконавчих дій, а стягується в розмірі 10% від загальної суми, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. Також зазначає, що з врахуванням вимог ч. 3 ст. 40, ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюється органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру. Умовою для винесення постанови про стягнення виконавчого збору є повернення виконавчого документу стягувачу з підстав, зокрема, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач стверджує, що зазначена в оскаржуваній постанові від 14.06.2019 року сума виконавчого збору відповідає сумі виконавчого збору, яка залишилася несплаченою в межах виконавчого провадження № 54998432. Відповідач вважає, що посилання позивача на те, що виконавчий збір стягується лише за фактично стягнені державним виконавцем кошти не можуть братись до уваги, оскільки, відповідно до ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10% суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Відповідач звертає увагу на те, що ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачала стягнення виконавчого збору у розмірі 10% суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28.08.2018 року.
Виходячи з цих міркувань, на думку відповідача, постанова про стягнення виконавчого збору відповідає нормам матеріального права. 
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив позивач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги, позивач виходить з мотивів, які аналогічні тим, що зазначені у позовній заяві. 
У апеляційній скарзі позивач додаткового зазначає те, що у виконавчому провадженні  № 54998432 примусово виконано лише частину рішення, а по стягнутих сумах виконавчий збір відраховано в порядку вимог ст. 45 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач зазначає, що при стягненні виконавчого збору без реального стягнення суми боргу за умови повернення виконавчого документу стягувачу за його заявою, створюються умови для стягнення з позивача подвійної суми виконавчого збору, якщо стягувач повторно протягом року звернеться до державного виконавця. Позивач вважає незаконним застосування до існуючих правовідносин нової редакції частини 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження», якою встановлено, що виконавчий збір стягується в розмірі 10% від суми боргу, оскільки ставить боржника у вкрай невигідне становище. Позивач стверджує, що обов`язковими умовами для стягнення виконавчого збору є вчинення державним виконавцем дій, направлених на примусове виконання рішення суду та фактичне стягнення суми боргу.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2016 року у справі № 344/10340/15-ц, серед іншого, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11146773000 від 23.04.2007 року в розмірі 35829, 84 доларів США, з яких: 33296,41 доларів США  - заборгованість за простроченими кредитом, 2533,43 доларів США  - заборгованість за простроченими процентами, а також 25000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.
03.01.2017 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області видав виконавчий лист з виконання рішення  суду у справі № 344/10340/15-ц.
На підставі зазначеного виконавчого листа, 25.10.2017 року головний державний виконавець  відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області відкрив виконавче провадження № 54998432 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 1114677300 від 23.04.2007 року в розмірі 35829,84 доларів США, з яких: 33296,41 доларів США  - заборгованість за простроченими кредитом, 2533,43 доларів США  - заборгованість за простроченими процентами, а також 25000 грн. пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами.
У пункті 3 постанови про відкриття виконавчого провадження № 54998432 від 25.10.2017 року вказано про необхідність стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 98058,18 грн.
25.10.2017 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виніс постанову про арешт майна боржника. 
31.10.2017 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виніс постанову про доручення проведення виконавчих дій. 
Постановами від 29.11.2017 року, 25.01.2018 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області описав та наклав арешт на майно боржника. 19.06.2018 року, 10.07.2018 року, 30.07.2018 року провів електронні торги.
12.06.2019 року відповідачу надійшла заява стягувача АТ «УкрСиббанк» про повернення виконавчого документа без виконання в порядку, передбаченому  п.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
14.06.2019 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Виконавчий збір у сумі 85691,14 грн. виділено в окреме провадження.
14.06.2019 року головний державний виконавець відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області виніс постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 85691,14 грн. 
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що, відповідно до ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення оскаржуваної постанови), виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, яка підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом.
Суд звернув увагу на те, що частина 2 статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» щодо стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків суми, яка фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом, діяла до 28 серпня 2018 року.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» № 2475-VIII від 03 липня 2018 року, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, у частину другу статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» внесено зміни, згідно з якими, після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору розраховується не від суми фактичного стягнення, а від суми яка підлягає стягненню.
Суд першої інстанції вважає, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією державного виконавця у межах виконавчого провадження та ефективним засобом стимулювання боржника до виконання рішення суду самостійно до відкриття виконавчого провадження. Стягнення виконавчого збору є не правом, а обов`язком державного виконавця.
На основі цих міркувань, суд першої інстанції зробив висновок про відмову у задоволенні позову.
Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Завданням адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Відповідно, у випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2 КАС України.
Так, відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Зазначені критерії, хоч і адресовані суду, одночасно є й вимогами для суб`єкта владних повноважень, який приймає на виконання приписів закону відповідне рішення та вчиняє дії.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 2 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно зі статтею 10 Закону № 1404-VIII заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 18 Закону № 1404-VІІІ виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною п`ятою вказаної статті встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Відповідно до частин першої та другої статті 27 Закону №1404-VІІІ (у редакції чинній до 28 серпня 2018 року) виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
За приписами пунктів 1-6 частини п`ятої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір не стягується: 1) за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог, за виконавчими документами, що підлягають негайному виконанню; 2) у разі виконання рішень Європейського суду з прав людини; 3) якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»; 4) за виконавчими документами про стягнення виконавчого збору, стягнення витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених виконавцем відповідно до вимог цього Закону; 5) у разі виконання рішення приватним виконавцем; 6) за виконавчими документами про стягнення заборгованості, що підлягає врегулюванню відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», а також, згідно з постановами державних виконавців, винесеними до набрання чинності цим Законом.
Також частиною дев`ятою статті 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір не стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Приписами статей 40, 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено порядок винесення постанови про стягнення виконавчого збору у випадку закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу.
Частиною 3 статті 40 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно з частиною четвертою статті 42 Закону № 1404-VІІІ на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження (до яких частина перша статті 42 Закону відносить також виконавчий збір) виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.
Отже, з аналізу вищенаведених норм Закону № 1404-VІІІ слідує, що підставою для стягнення виконавчого збору у межах виконавчого провадження про стягнення з боржника коштів є здійснення державним виконавцем дій з фактичного виконання рішення, а розмір виконавчого збору обраховується як 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
За своїм призначенням виконавчий збір є своєрідною винагородою державному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення за умови, що такі заходи призвели до виконання рішення.
Тому, при стягненні виконавчого збору відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII без реального стягнення суми боргу з боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою створюються умови для стягнення з боржника подвійної суми виконавчого збору або ж стягнення його без реального виконання рішення суду.
З 28 серпня 2018 року частину другу статті 27 Закону № 1404-VІІІ змінено Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання» від 03 липня 2018 року № 2475-VIII та визначено, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Тобто, з урахуванням редакцій Закону № 1404-VIII, які були чинними у період існування заборгованості позивача, база обрахунку виконавчого збору змінювалась.
Так, у період до 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору становив - 10 відсотків фактично стягнутої суми, тоді як, у період після 28 серпня 2018 року розмір виконавчого збору складав - 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню.
14.06.2020 року відповідач виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу за його заявою. Після цього державний виконавець виніс спірну постанову про стягнення з боржника виконавчого збору.
Водночас апеляційний суд зазначає, що положення статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній у період до 28 серпня 2018 року) зменшували відповідальність позивача, як боржника, в порівнянні з нормами статті 27 Закону № 1404-VІІІ (у редакції чинній з 28 серпня 2018 року), оскільки розмір виконавчого збору обраховувався як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, а не з суми що підлягає примусовому стягненню.
Таким чином, з урахуванням того, що зміни внесені Законом № 2475-VIII погіршили становище боржника, а також те, що виконавчою службою, фактично, не стягнуто з боржника всієї суми боргу за виконавчим листом № 344/10340/2015, апеляційний суд вважає, що у відповідача були відсутні правові підстави для стягнення з позивача виконавчого збору у сумі 85691,14 гривень, а отже, така постанова не відповідає вимогам статті 27 Закону № 1404-VIII.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 14 травня 2020 року у справі № 640/685/19.
Тому, апеляційний суд, на підставі наведеного вище вважає, що постанова про стягнення виконавчого збору від 14.06.2020 року винесена у виконавчому провадженні № 54998432 в розмірі 85691,14 гривень є протиправною.
Водночас, апеляційний суд зауважує, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на неправильному тлумаченні норм Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок чого суд першої інстанції зробив невірний висновок про відмову у задоволенні позову. Отже рішення суду першої інстанції у цій справі необхідно скасувати та задовольнити адміністративний позов.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову про задоволення позову з вищевикладених мотивів. 
Щодо розподілу судових витрат, то апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Апеляційний суд встановив, що за подання адміністративного позову позивач сплатив 840, 80 грн., а за подання апеляційної скарги 1261,20 грн. 
Отже вказаний судовий збір всього в сумі 2102,20 грн. необхідно стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись ч. 4 ст. 229, ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
                                                  П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 300/1409/20 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) про стягнення виконавчого збору від 14.06.2020 року у виконавчому провадженні № 54998432.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) сплачений судовий збір в сумі 2102 (дві тисячі сто дві) гривні 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Н. М. Судова-Хомюк  	
Повний текст постанови складений 17.11.2020 року