КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
вул. Солом`янська, 2-а, м. Київ, 03110
факс 284-15-77 e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Унікальний номер справи 753/17890/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/10323/2020	Головуючий у суді першої інстанції - Трусова Т.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Оніщук М.І.	
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
07 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач                         Оніщук М.І.,
судді                                              Шебуєва В.А., Крижанівська Г.В.,
секретар                                        Ющенко Я.М.,
за участю:
представника позивача              Пипченка Б.Ю.,
представника відповідача         Павлова І.Г.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири,
 
В С Т А Н О В И В:
 
У травня 2014 року ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість за договором купівлі-продажу квартири в сумі 148 049,74 грн. та три проценти річних від простроченої суми за період з 14.02.2012 по 13.02.2015 в сумі 13 312,30 грн., а усього 161 362,04 грн.
В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що уклавши з відповідачем договір купівлі-продажу квартири та обумовивши відповідну ціну з розстрочкою повного розрахунку, останній не виконав своїх зобов`язань за договором, зокрема не повністю сплатив вартість квартир обумовлену в договорі та відмовляється погашати існуючу заборгованість, а отже в силу вимог закону заборгованість підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку зі сплатою трьох відсотків річних від простроченої суми за визначений період.
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2015 позов було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» борг в сумі 161362,04 грн. та судові витрати в сумі 1613,62 грн.
Ухвалою від 13.01.2017 суд замінив сторону стягувача у виконавчому провадженні з виконання вищевказаного рішення суду на Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвест Груп».
Ухвалою від 04.07.2017 суд залишив без задоволення заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2015 скасоване та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця».
Постановою Верховного суду від 05.06.2019 заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05.05.2015 та рішення Апеляційного суду м. Києва від 04.10.2017 скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05.03.2020 у задоволенні позову відмовлено (т. 4, а.с. 131-136).
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Вказує, що суд першої інстанції не виконав вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, чим порушив ч. 1 ст. 417 ЦПК України, неправильно застосував положення ст.ст. 213, 637 ЦК України щодо тлумачення умов договору, внаслідок чого дійшов неправомірного висновку щодо ціни договору та його належного виконання відповідачем (т. 4, а.с. 135-149).
У судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необгрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Постановляючи оскаржуване судове рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи повністю підтверджено сплату відповідачем вартості квартири за укладеним договором купівлі-продажу. Також, встановивши, що загальні правила, передбачені ст. 213 ЦК України, не дозволяють у повній мірі визначити справжній зміст його умов в частині порядку проведення покупцем розрахунку за придбаний товар, суд першої інстанції виходив з того, що умови п.п. 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу у гривні за курсом долара США до гривні на день укладення договору.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 14.02.1997 року між Закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця» (продавцем) та ОСОБА_1 (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , нотаріально посвідчений державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори, запис у реєстрі № 3у-897.
Відповідно до п. 4 договору продаж квартири здійснено за дев`ятнадцять тисяч двісті сімдесят п`ять гривень, що на момент здійснення операції складає десять тисяч сто сімдесят вісім умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення договору.
При цьому, згідно з п. 5 договору покупець виплачує продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору. До виплати покупцем продавцю повної вартості квартири на неї накладається заборона на відчуження. Після повного виконання покупцями зобов'язань по оплаті вартості квартири продавець письмово повідомляє про це нотаріальній конторі.
Таким чином, сторони вказаного договору дійшли згоди стосовно усіх суттєвих його умов, зокрема щодо його предмету і ціни, а також порядку розрахунку за придбану квартиру.
Крім того, сторони уклали додаткову угоду про порядок здійснення розрахунків за вищевказаним договором, якою погоджено розмір щомісячної виплати, входячи з еквіваленту 48 умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного Банку України на момент виплати.
Однак, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30.12.2009 року, яке набрало законної сили, вказана додаткова угода визнана недійсною з підстав недотримання нотаріальної форми.
Також, 30.09.2016 року між ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» (продавцем, первісним кредитором) та ТОВ «ФК «Інвест Груп» (покупцем, новим кредитором) було укладено договір купівлі-продажу права вимоги за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Сьомої київської державної нотаріальної контори за реєстровим № 3у-897, відповідно до умов якого первісний кредитор продав (відступив) новому кредитору право вимоги до боржника ОСОБА_1 .
Водночас, оскільки на підставі договору від 20.03.2019 року вищевказаний договір купівлі-продажу права вимоги розірвано, ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» знову набуло право вимоги до боржника ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач, в обгрунтування наявності у відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, посилався на те, що належним виконанням зобов'язання за вказаним договором слід вважати сплату суми в гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеного у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США на день платежу.
За нормою ст. 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.153 цього Кодексу договір вважається укладеним, коли між сторонами у потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.
Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет (товар) та ціна, а внаслідок укладення договору купівлі-продажу у його сторін виникають відповідні зобов`язання: у продавця - передати майно у власність покупцеві, а у покупця - сплатити за нього визначену грошову суму.
За приписами статті 169 ЦК УРСР грошові зобов`язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов`язань в іноземній валюті допускаються лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Випадки та порядок застосування іноземної валюти в Україні на час виникнення спірних правовідносин визначалися Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16.04.1991, Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» від 23.09.1994 та Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Норма, яка б передбачала, що зазначення у договорі грошового еквівалента в іноземній валюті є підставою для сплати суми у гривнях за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, у вищевказаних актах цивільного законодавства відсутня.
Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. 
У ч.ч. 3 та 4 ст. 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.
Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.
Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і за змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.
Третім рівнем тлумачення (у випадку безрезультативності перших двох) є врахування: мети правочину, змісту попередніх переговорів, усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), звичаїв ділового обороту, подальшої поведінки сторін, тексту типового договору, інших обставин, що мають істотне значення.
Тобто, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими ст. 213 ЦК України. 
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_1 за період з лютого 1997 року по вересень 2011 року сплатила на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця»грошові кошти в сумі 19 275 грн., що підтверджується платіжними квитанціями та довідкою.
При цьому, з огляду на те, що визначена договором купівлі-продажу ціна договору продажу квартири відповідає офіційному курсу гривні до долара США на день його укладення (19 275 грн., що складає 10 178 умовних одиниць), суд першої дійшов правильного висновку, що під поняттям "умовна одиниця" сторони розуміли саме долар США.
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу позивач, серед іншого, посилався на рішення, прийняте на спільному засіданні Правління та Ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», оформлене протоколом від 29.01.1997 року № 69, яке передувало укладенню договору купівлі-продажу квартири з відповідача.
Разом з тим, суд першої інстанції цілком обгрунтовано не прийняв вказане рішення в якості належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних обставин, оскільки зі змісту протоколу вбачається, що на даному засіданні було вирішено питання щодо продажу квартири відповідачу за 10 178 умовних одиниць, однак даним рішенням не було передбачено порядку визначення ціни, зокрема, не встановлено, що вказана ціна визначається за офіційним курсом певної іноземної валюти на день платежу.
Крім того, як вірно зазначив суд першої інстанції, посилання позивача на умови додаткової угоди також є безпідставними, оскільки вказана угода визнана судом недійсною, що, у свою чергу, виключає настання будь-яких юридичних наслідків, окрім тих, що пов`язані з недійсністю угоди.
Доводи апеляційної скарги щодо належності вказаних доказів та безпідставності їх відхилення судом першої інстанції колегією суддів оцінюються критично, адже останні зводяться виключно до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та некоректного власного тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Посилання апелянта на рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України" суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у цій справі договір містив пункт, який встановлював, що у випадку падіння валютного курсу гривні загальна сума, що підлягає сплаті, не може бути меншою за гривневий еквівалент 17 000 доларів США. Відповідач (покупець) не заперечував зміст цього пункту. Між сторонами не існувало розбіжностей у його тлумаченні, що саме виплачена сума не повинна бути меншою за відповідний еквівалент доларів США. Проте цей пункт договору покупець не виконав, оскільки вважав, що його представник при укладенні договору, діяв з перевищенням повноважень, погоджуючись на таке положення, що робить договір недійсним. Ця позиція була підтримана внутрішніми судами України.
Водночас, у даній справі між сторонами існує розбіжність у тлумаченні п.п. 4 і 5 договору купівлі-продажу, яким передбачено, що продаж квартири здійснено за 19 275 грн., що на момент здійснення операції складало 10 178 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору, які покупець зобов`язався виплатити продавцю протягом п`ятнадцять років з моменту укладання договору. І ці пункти покупець виконав.
За вказаних обставин, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи інших доказів взаємного наміру сторін здійснювати розрахунки за продану квартиру за курсом долара США до гривні на день здійснення платежів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про  те, що оскільки загальні правила, встановлені ст. 213 ЦК України, не дозволяють в повній мірі визначити справжній зміст його умов в частині порядку проведення покупцем розрахунку за придбаний товар, у даному випадку цілком обгрунтованим є застосування правила contra proferentem.
У свою чергу, за даним правилом особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов'язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які "не були індивідуально узгоджені", але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір "під переважним впливом однієї зі сторін".
Також, Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграф 45, ЭСПЛ, 06.12.2007).
Отже, враховуючи чинне на час укладення договору цивільне законодавство та беручи до уваги, що проект договору купівлі-продажу було підготовлено позивачем, що ніким не оспорюється, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, умови п.п. 4, 5 договору купівлі-продажу передбачають визначення ціни продажу саме у гривні, а вказівка у договорі на курс долара США до гривні на день укладення договору, без подальшої узгодженої сторонами сплати коштів з прив'язкою до іноземної валюти, не дає підстав для висновку щодо наміру сторін визначити ціну договору у гривні з урахуванням курсу долара США на день платежу.
Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції вказівок Верховного Суду у даній справі, зазначених у постанові від 05.06.2019 року, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки, як вбачається, під час нового розгляду справи суд першої інстанції встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та впливають на права й інтереси учасників спору, надавши тлумачення спірним пунктам договору, на що звернув увагу Верховний Суд, у відповідності до ст. 213 ЦК України.
Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної скарги дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 березня 2020 року по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 15 жовтня 2020 року.
 
Суддя-доповідач                                                                      М.І. Оніщук
 
Судді                                                                                 В.А. Шебуєва
 
                                                                                            Г.В. Крижанівська