ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 804/785/16
адміністративне провадження № К/9901/7687/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючий - Стародуб О.П., 
судді -  Єзеров А.А., Кравчук В.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову  Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 (суддя - Степаненко В.В.) та ухвалу  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2016 (судді - Білак С.В., Шальєва В.А., Олефіренко Н.А.) у справі  за позовом  Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" до  Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про  скасування розпорядження,
встановив:
У лютому 2016 року ПАТ "Страхова компанія "Інгосстрах" звернулось до суду з позовом, в якому просило скасувати розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 21.01.2016 року №166 «Про застосування заходу впливу до ПрАТ "Страхова компанія "Інгосстрах".
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 20.11.2014 між позивачем та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №ІN88ІАS129253, за яким застрахованим автомобілем є автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний № НОМЕР_1 . 
Згідно Додаткової угоди №1 від 30.01.2015, у зв`язку із зміною реєстраційного номеру з НОМЕР_1 на номер НОМЕР_2 , в договір страхування внесено відповідні зміни. 
Перед укладенням договору страхування 20.11.2014 автомобіль Hyundai Tucson, реєстраційний № НОМЕР_1 , було оглянуто представником страховика, складено протокол фіксації пошкоджень та здійснено фотографування автомобіля. Під час огляду автомобіля пошкоджень та заміни агрегатів (деталей) на автомобілі, що підлягав страхуванню, не зафіксовано. 
22.09.2015 до страховика надійшла заява ОСОБА_1 про виплату страхового відшкодування за подією, що має ознаки страхової, а саме пошкодження скла, викрадання сидіння водія, переднього пасажирського сидіння, подушки та спинки заднього сидіння, карти задніх лівих дверей. На підтвердження даної події страхувальником було надано витяг з кримінального провадження №12015100020008017, у відповідності до якого 19.09.2015 невстановлена особа з транспортного засобу "Hyundai", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом розбиття скла таємно викрала водійські крісла.
В подальшому страхувальником було надано копії посвідчення водія та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
24.09.2015 представником позивача, у присутності ОСОБА_1 , оглянуто пошкоджений автомобіль "Hyundai", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що складено відповідний акт огляду транспортного засобу та здійснено фотографування пошкодженого транспортного засобу.
22.10.2015 ОСОБА_1 надала до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Інгосстрах" пояснювальну записку, за якою при придбанні транспортного засобу "Hyundai", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , нею не помічено, що скло задніх лівих дверцят є неоригінальним, про що вона дізналась в результаті настання події, яка сталась 19.09.2015. Щодо невідповідності тонування пошкодженого скла в лівих задніх дверях страхувальник пояснень не надав.
Також судами встановлено, що відповідно до пояснень представника позивача, на вимогу страховика   ОСОБА_1 не надала транспортний засіб для повторного огляду з метою з`ясування обставин події з причин того, що транспортний засіб знаходився в Рівненській області, чим порушено вимоги пункту 16.1.5 договору від 20.11.2014 №SN88ІАS129253, а саме підприємству позивача створено перешкоди у визначенні обставин, характеру та розміру збитків.
Листом від 26.10.2015 №26-10/02-22 позивач повідомив ОСОБА_1 про затримання прийняття рішення про виплату страхового відшкодування на підставі пункту 15.17 договору від 20.11.2014 №SN88ІАS129253 з причин сумнівів щодо наявності у страхувальника права на отримання страхового відшкодування до отримання необхідних доказів. 
З метою з`ясування місця перебування застрахованого автомобілю страховиком було вжито заходів щодо пошуку інформації по фотофіксації переміщення даного автомобілю. Згідно даної інформації застрахований автомобіль станом на 22.10.2015 межі м. Києва не залишав. 
У листопаді ОСОБА_1 звернулась до Нацкомфінпослуг зі скаргою  щодо невиконання ПрАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» зобов`язань за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу від 20.11.2014 №ІN88ІАS129253 та порушення вимог законодавства про фінансові послуги. 
26.11.2015 позивачем прийнято страховий акт №Э.ENSTRAX/3-10352609: рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування на підставі п.16.1.3 та прав, передбачених п.13.3.7 договору страхування від 20.11.2014 року №SN88ІАS129253.
29.12.2015 позивачем прийнято рішення щодо відмови у виплаті страхового відшкодування (страховий акт від 29.12.2015 №Э.ENSTRAX/3-10357043) відповідно до підпункту 16.1.5 та підпункту 13.3.7 договору від 20.11.2014 року №SN88ІАS129253, за якими страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених розділом 16 вказаного договору, про що ОСОБА_1 повідомлено листом від 29.12.2015 №29-12/02-15.
21.01.2016, за наслідками розгляду звернення ОСОБА_1 , Нацкомфінпослуг постановлено розпорядження №166, яким зобов`язано ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» усунути порушення законодавства про фінансові послуги та повідомити про усунення порушень з наданням підтверджуючих документів у термін до 11.02.2016 року.
Згідно вказаного розпорядження, яке було прийнято на підставі акту про правопорушення від 31.12.2015 №995/13-15/13/6, позивачем порушено вимоги законодавства у сфері фінансових послуг, а саме: частини другої статті 20 Закону України «Про страхування» щодо зобов`язання страховика виконувати обов`язки, передбачені умовами договору страхування; пункту 2.15 розділу 2 Ліцензійних умов провадження страхової діяльності, затверджених Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України від 28.08.2003 №40 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 15.09.2003 за №805/8126, щодо зобов`язання страховика дотримуватись обов`язків, визначених статтею 20 Закону України «Про страхування».
Не погоджуючись з прийнятим розпорядженням позивач звернувся до суду з даним позовом.
В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що оспорюване рішення прийнято відповідачем без наявності передбачених законом підстав та без аналізу інформації стосовно порушення законодавства про фінансові послуги, а отже підлягає скасуванню.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2016, залишеною без змін ухвалою  Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2016, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 21.01.2016 №166 «Про застосування заходу впливу до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах».
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності прийнятого рішення, та погодились з доводами позивача про вчинення ним відповідних дій, а також щодо порушення страхувальником умов договору страхування, зокрема в частині надання транспортного засобу для повторного огляду та дійшли висновку, що матеріалами справи підтверджується, що позивач за зверненням страхувальника діяв у відповідності до вимог Правил страхування та умов укладеного договору страхування, та прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування згідно даних актів.
З ухваленими судовими рішеннями не погодився відповідач, звернувся з касаційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки обставинам справи, не досліджено належним чином докази, які мають значення для правильного вирішення спору та ухвалено рішення, які підлягають скасуванню.
Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права суд приходить до висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних мотивів та передбачених законом підстав.
Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг визначено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Відповідно до статті 39 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» у разі порушення законів та інших нормативно-правових актів, що регулюють діяльність з надання фінансових послуг, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, застосовує заходи впливу відповідно до закону.
Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, обирає та застосовує заходи впливу на основі аналізу даних та інформації стосовно порушення, враховуючи наслідки порушення та наслідки застосування таких заходів.
Згідно із пунктом 1 частини 1 статті 40 України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, може застосовувати такі заходи впливу, як зобов`язання порушника вжити заходів для усунення порушення та/або вжити заходів для усунення причин, що сприяли вчиненню порушення.
Відповідно до статті 1, частини 1 статті 6, частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування», страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Згідно частини 1 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Статтею 26 цього Закону передбачено підстави для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: 1)  навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, в стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; 2)  вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3)  подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; 4)  отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; 5)  несвоєчасне повідомлення страхувальником про    настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6)  інші випадки, передбачені законом.
Предметом даного адміністративного позову є правомірність прийнятого відповідачем розпорядження, щодо застосування до ПАТ «Страхова компанія «Інгосстрах» заходу впливу, у зв`язку з прийняттям позивачем необгрунтованого, на думку відповідача, рішення про відмову у виплаті страхувальнику страхового відшкодування.
Як встановлено судами, у ніч з 18 на 19 вересня 2015 року мало місце настання події, що має ознаки страхової, а саме пошкодження скла, викрадання сидіння водія, переднього пасажирського сидіння, подушки та спинки заднього сидіння, карти задніх лівих дверей застрахованого транспортного засобу Hyundai Tucson, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , про яку страхувальник повідомив страховика, шляхом подання заяви про виплату страхового відшкодування та на підтвердження якої надав витяг з кримінального провадження №12015100020008017.
24.09.2015 представником позивача, у присутності ОСОБА_1 , оглянуто пошкоджений автомобіль "Hyundai", державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , про що складено відповідний акт огляду транспортного засобу та здійснено фотографування пошкодженого транспортного засобу. Водночас, у зв`язку з наявністю у страховика сумнівів щодо наявності у страхувальника права на отримання страхового відшкодування, страховиком прийнято рішення про затримання прийняття рішення про виплату страхового відшкодування до отримання необхідних доказів, а в подальшому відмовлено у виплаті такого.
Відмовляючи ОСОБА_1 у виплаті страхового відшкодування позивач виходив з того, що страхувальник - ОСОБА_1 не надала транспортний засіб на вимогу страховика для проведення повторного огляду, надала неправомірну інформацію щодо знаходження транспортного засобу, чим створила страховику перешкоди у встановленні обставин, характеру та розміру збитків, що відповідно до п. 16.1.5 Договору страхування є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
При цьому, ненадання транспортного засобу на вимогу страхувальника для повторного огляду страховиком не заперечується, оскільки з даного питання нею надавались письмові пояснення, в тому числі щодо місцезнаходження транспортного засобу за межами міста Києва.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що позивач за зверненням страхувальника діяв у відповідності до вимог Правил страхування та умов укладеного договору страхування, зокрема у  зв`язку з виникненням у нього сумнівів щодо обставин настання страхової події, вживав додаткові заходи для встановлення обставин, характеру та розміру збитків, та прийняв рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування згідно даних актів.
В свою чергу доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що, в силу положень частини другої  статті 341 КАС України, знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини 1 статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди порушень норм матеріального та процесуального права не допустили, суд прийшов до висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін.
Керуючись ст. 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
постановив:
Касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг - залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.04.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2016 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:
О.П. Стародуб
А.А. Єзеров
В.М. Кравчук