ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006305 пров. № А/857/10771/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Іщук Л.П., Обрізка І.М.,
з участю секретаря судових засідань                                          Гром І.І.,                                                                                                                                   
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про скасування податкового повідомлення-рішення,

суддя у І інстанції                                                            Брильовський Р.М., 
час ухвалення рішення                                                   10 год 27 хв,
місце ухвалення рішення                                                  м. Львів,
дата складення повного тексту рішення                               28 січня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення (далі – ППР) Головного управлінням ДФС у Львівській області (далі – ГУ ДФС) від 23 квітня 2019 року № 0080717-5013-1304 про визначення суми податкового зобов`язання з податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об`єктів житлової нерухомості (далі – ПНМ), у розмірі 1225,52 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.006305 позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що у власності позивача відсутня квартира, загальна площа якої була базою оподаткування при прийнятті оспорюваного ППР відповідача від 23 квітня 2019 року № 0080717-5013-1304, а отже підстав для визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання з ПНМ у контролюючого органу не було.
Правонаступник ГУ ДФС – Головне управління ДПС у Львівській області (далі – ГУ ДПС) у апеляційній скарзі просило скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 володів житловою нерухомістю, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На підставі наведеної інформації ГУ ДФС винесено оспорюване ППР від 23 квітня 2019 року № 0080717-5013-1304 про визначення суми податкового зобов`язання з ПНМ за 2018 рік у розмірі 1225,52 грн.
При прийнятті вказаного ППР ГУ ДФС використало визначені Податковим кодексом України (далі – ПК) джерела податкової інформації про об`єкти оподаткування ПНМ, діяло у межах повноважень та спосіб, що визначені законом, а тому підстав для задоволення позову немає. Разом із тим, платник податку мав діяти добросовісно та у випадку необхідності звернутися до контролюючого органу про проведення звірки щодо об`єктів оподаткування податком на майно, надавши для огляду оригінали правовстановлюючих та інших документів, як це передбачено підпункту 266.7.3 пункту 266.7статті 266 ПК, оскільки саме в інтересах позивача є підтвердження існування обставин для звільнення від сплати ПНМ.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 підтримав доводи, викладені у оскаржуваному судовому рішенні, заперечив обґрунтованість апеляційних вимог та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Представник ГУ ДПС у судовому засіданні апеляційного суду підтримала подану апеляційну скаргу доводами, аналогічними до тих, що зазначені у її тексті. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та у задоволенні позову відмовити. 
Позивач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибув, що відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи. 
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Відповідно до приписів частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 статті 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регламентовано приписами ПК.
За правилами пункту підпункту 266.1.1. пункту 266.1 статті 266 ПК платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості. 
Підпунктом 266.3.1 пункту 266.3 статті 266 ПК встановлено, що базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (підпункт 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 ПК).
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ГУ ДФС 23 квітня 2019 року прийнято ППР № 0080717-5013-1304, яким ОСОБА_1 визначено суму податкового зобов`язання з ПНМ у розмірі 1225,52 грн.
Листом відповідача № 8042/10/13-01-51-05 від 28 жовтня 2019 року «Про надання відповіді» та доданого до нього Розрахунку податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2018 рік, по об`єктах оподаткування, які належать ОСОБА_1 підтверджується, що вказане податкове зобов`язання було нараховане на об`єкт оподаткування квартиру за адресою АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №50999693 від 28 грудня 2015 року, роздруківки інформації про перевірку документів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року у справі № 463/4647/15-ц квартира АДРЕСА_2 з 28 грудня 2015 року належить на праві власності ОСОБА_2 .
Приписами частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Частиною 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
У пункті 110 рішення Європейського суду з прав людини від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» (Vastberga taxi Aktiebolag and Vulic v. Sweden № 36985/97) Суд визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління».
Одночасно апеляційний суд вважає за можливе врахувати позицію Європейського суду з прав людини, яку він висловив у справі «Федорченко та Лозенко проти України» (заява № 387/03, 20 вересня 2012 року, п.53), відповідно до якої суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумними сумнівом», тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
З огляду на викладене апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем не доведено правомірності оспорюваного ППР № 0080717-5013-1304 від 23 квітня 2019 року, а отже воно є протиправним і його слід скасувати. 
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи нових фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 23 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.006305 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко  	
Постанова у повному обсязі складена 19 листопада 2020 року.