ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/20694/19                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  30 жовтня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Коротких А.Ю. та Сорочка Є.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у м. Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, третя особа - Київська міська рада про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві (далі - ГУ Держегокадастру у м. Києві, відповідач), третя особа - Київська міська рада, в якому просив: 
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у м. Києві щодо застосування коефіцієнту функціонального використання земельної ділянки із значенням 3 замість 0,50 при формуванні та видачі ОСОБА_1 витягу № 4815/86-19 від 25.09.2019 з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, розташовану по АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати витяг № 4815/86-19 від 25.09.2019 із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, розташованої по АДРЕСА_1 виданий Головним управлінням Держгеокадастром у м. Києві ОСОБА_1 ;
- зобов?язати Головне управління Держгеокадастру у м. Києві сформувати та видати ОСОБА_1 витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, розташованої по АДРЕСА_1 із застосуванням коефіцієнту функціонального використання 0,50 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення;
- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру в м. Києві щодо відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру про код класифікації видів цільового призначення із значенням 07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 ;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Держгеокадастру в місті Києві № РВ - 8000224672019 від 01.10.2019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 .
- зобов?язати Головне управління Держгеокадастру в м. Києві прийняти рішення та внести до Державного земельного кадастру відомості щодо коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 із значенням 07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.
- зобов?язати Головне управління Держгеокадастру в м. Києві подати до Окружного адміністративного суду міста Києва звіт про виконання судового рішення протягом 10 (десяти) днів з моменту набрання законної сили.
- стягнути з Головного управління Держгеокадастру в м. Києві (03150, м. Київ, вул.. Васильківська, 69, код ЄДРПОУ 39802366) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 3073,60 гривень.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 10.06.2020 року позов задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у внесені відомостей до Державного земельного кадастру щодо коду класифікації видів цільового призначення землі (КВЦПЗ) 07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, діяв за межами наданих йому повноважень з порушенням приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим такі дії є протиправними. При цьому наголосив, що на момент звернення до суду відповідачем не було розглянуто та не надано відповідь на заяву ОСОБА_1 про визначення коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки. Підкреслив, що внаслідок бездіяльності ГУ Держкеокадастру у м. Києві в подальшому було неправомірно застосовано коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки 3,0 замість 0,5.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що згідно з даними Державного земельного кадастру, сформованими на підставі наданої Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) інформації, цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 - землі іншої комерційної діяльності, а категорія - землі житлової та громадської забудови. Підкреслює, що рішенням Київської міської ради від 24.04.2003 року № 411/571 земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 передано в оренду ОСОБА_1 за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, а тому вказана земельна ділянка не може належати до земель рекреаційного призначення. Зазначає, що рішення про відмову у внесенні відомостей (зміни до них) до Державного земельного кадастру є правомірним у зв`язку із невідповідністю заявленої ініціативи матеріалам формування, даним Державного земельного кадастру та рішенню Київської міської ради від 24.04.2003 №411/571. Вказує на те, що відповідач правомірно застосував у витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 25.09.2019 № 4815/86-19 коефіцієнту, який характеризує функціональне використання земельної ділянки із значенням - 3.0, оскільки у відомостях Державного земельного кадастру відсутній числовий код класифікації видів цільового призначення земель. При цьому наголошує, що вказаний числовий код вноситься виключно за заявою власника або користувача. Також, відповідач, посилаючись на автоматизований процес видачі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, стверджує, що він не проводить розрахунок нормативної грошової оцінки, а лише в режимі «реального часу» формує та роздруковує витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, які на момент видачі такого витягу вже внесені до Державного земельного кадастру.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 знаходиться в межах прибрежної захисної смуги та у відповідності до вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України з 1977 належить до земель рекреаційного призначення, що також підтверджується Генеральним планом міста Києва. При цьому наголошує, що земельна ділянка не належить і не може належати в силу закону до земель житлової та громадської забудови із цільовим призначенням - інша комерційна діяльність. Звертає увагу на те, що рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 уповноваженими органами не приймалося. Поряд з викладеним зауважує, що за час оренди земельної ділянки уповноважені державні органи та сам відповідач неодноразово підтверджували витягами з технічної документації про нормативну грошову оцінку функціональне використання земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 саме як землі рекреаційного призначення. Зазначає, що свідоцтво на право власності від 15.04.2005 року на своїй титульній стороні посвідчує право власності ОСОБА_1 саме на водно-спортивний та культурно-оздоровчий комплекс. Підкреслює, що відповідачем не надано інформації на підставі яких первинних документів формуються відомості системи «Земля», крім того, наголошує, що остання має виключно інформативний характеру.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 18.11.2003 року між Третьою особою - Київською міською радою (Орендодавець) та Позивачем (Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, який 26.12.2003 року зареєстровано у Головному управлінні земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації за номером 78-6-00140. За вказаним договором Орендодавець надає, а Орендар приймає в довгострокову оренду на 25 років земельну ділянку розміром 0,2420 га для будівництва, експлуатації та обслуговування водно-спортивного та культурно-оздоровчого комплексу по АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:78:215:0011. 
У відповідності до проекту відведення земельної ділянки вона розташована у прибережній смузі в районі кар`єру «Собаче гирло» та згідно із рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів-трудящих від 03.01.1977 року №40 була відведена управлінню «Київзеленбуд» під будівництво зони відпочинку та пляжу з рятувальною станцією у прибережній смузі масиву Оболонь, що відноситься до категорії земель рекреаційного призначення. 
Поряд з викладеним суд встановив, що з метою обрахування орендної плати за земельну ділянку кадастровий № 8000000000:78:215:0011 по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві із заявою (вихідний номер Л-616/0/5-19 від 02.09.2019 року) про визначення коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки. У ході розгляду цієї заяви відповідач 05.09.2019 року звернувся до Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради з листом П-616/0/643/6-19 про надання інформації щодо коду цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером №8000000000:78:215:0011, з урахуванням матеріалів по її формуванню. Департамент земельних ресурсів на вказаний лист надав відповідь 13.09.2019 року за № 05702-17274, в якій повідомив про неузгодженість категорії земель із видом використання вищевказаної земельної ділянки, у зв`язку з чим надіслав копії матеріалів її формування позивачу для самостійного прийняття рішення щодо коду цільового призначення земельної ділянки, у відповідності до компетенції відповідача. 
З матеріалів справи вбачається, що не дивлячись на закінчення строку розгляду заяви ОСОБА_1 , відповідач не визначив та не вніс до Державного земельного кадастру відомості щодо коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки з кадастровим номером № 8000000000:78:215:0011. При цьому, жодної відповіді на згадану заяву на адресу позивача не надходило.
У зв`язку із невизначенням відповідачем коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки та відсутністю відповіді на подану заяву, позивач 20.09.2019 року через ЦНАП звернувся до відповідача із заявою про внесення до Державного земельного кадастру відомостей (змін до них) про земельну ділянку, в якій просив внести до Державного земельного кадастру відомості щодо коду класифікації видів цільового призначення землі (КВЦПЗ) 07.01 - для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. У цей же день позивач через ЦНАП звернувся до відповідача з заявою про надання Витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки з урахуванням КВЦПЗ 07.01 для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, до якої застосовується відповідно коефіцієнт 0,50, так як даний коефіцієнт функціонального використання землі відповідачем та іншими уповноваженими органами застосовувався за всі попередні роки із таким значенням.
Рішенням № РВ-8000224672019 від 01.10.2019 року Державним кадастровим реєстратором ГУ Держегеокадастру в м. Києві К.С. Самчук було відмовлено позивачу у внесенні відомостей (змін до них) до Держгеокадастру у зв`язку із невідповідністю заявленої ініціативи матеріалам формування, даним Державного земельного кадастру та рішенню Київської міської ради від 24.04.2003 року №411/571. 
Разом з тим, відповідачем надано витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки № 4815/86-19 від 25.09.2019. У цьому витягу Державним кадастровим реєстратором К.С. Самчук взагалі не вказано код класифікації виду цільового призначення землі, натомість в розділі «Категорія земель» зазначено «землі житлової та громадської забудови», а в розділі «Цільове призначення земельної ділянки» вказано «іншої комерційної діяльності». Крім цього, коефіцієнт функціонального використання земельної ділянки встановлений із значенням 3, замість 0,50.
Вважаючи, що розраховуючи нормативну грошову оцінку земельної ділянки і застосувавши при формуванні витягу з технічної документації про її нормативну грошову оцінку коефіцієнт, який характеризує функціональне використання землі із значенням 3,0, замість 0,50 та ухвалюючи рішення про відмову у внесенні відомостей щодо внесення в Державний земельний кадастр коду КВЦПЗ 07.01 для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, відповідач діяв за межами наданих йому повноважень, що фактично вплинуло на суттєве збільшення орендної плати, позивач звернувся до суду із даним позовом. 
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами статті 206 Земельного кодексу України встановлено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.
Згідно з підпунктом 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки; для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області (пункт 288.5 статті 288 Податкового кодексу України).
Згідно з пунктом 289.1 статті 289 Податкового кодексу України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин здійснює управління у сфері оцінки земель та земельних ділянок.
Правові засади проведення оцінки земель, професійної оціночної діяльності у сфері оцінки земель в Україні та спрямований на регулювання відносин, пов`язаних з процесом оцінки земель, забезпечення проведення оцінки земель, з метою захисту законних інтересів держави та інших суб`єктів правовідносин у питаннях оцінки земель, інформаційного забезпечення оподаткування та ринку земель регулюються Законом України "Про оцінку земель" від 11.12.2003 № 1378-IV (далі Закон № 1378).
У відповідності до положень статті 5 Закону № 1378 залежно від мети та методів проведення оцінка земель поділяється на такі види: бонітування ґрунтів, економічна оцінка земель та грошова оцінка земельних ділянок. Грошова оцінка земельних ділянок залежно від призначення та порядку проведення може бути нормативною і експертною. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, вартості земельних ділянок площею понад 50 гектарів для розміщення відкритих спортивних і фізкультурно-оздоровчих споруд, а також при розробці показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель.
Відповідно до статті 13 Закону № 1378 нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі: визначення розміру земельного податку; визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності тощо.
Згідно із статтею 18 Закону № 1378 нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років; розташованих за межами населених пунктів земельних ділянок сільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років, а несільськогосподарського призначення - не рідше ніж один раз на 7-10 років. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться юридичними особами, які є розробниками документації із землеустрою відповідно до Закону України "Про землеустрій".
Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель (частина перша статті 20 Закону № 1378).
Технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, відповідно до частин першої та третьої статі 23 Закону № 1378, оформлюються як витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, який видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
У відповідності до Земельного кодексу України, Закону України "Про оцінку земель", Методики нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.95 № 213 розроблено Порядок нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, який затверджений наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України 25.11.2016 № 489 (далі - Порядок).
Вказаний Порядок передбачає, що під час розрахунку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів ураховується коефіцієнт функціонального використання земель.
Відповідно до пункту 1. Порядку нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, він регламентує механізм нормативної грошової оцінки земельних ділянок населених пунктів.
Пунктом 3 Порядку визначено, що інформаційною базою для нормативної грошової оцінки земель населених пунктів є затверджені генеральні плани населених пунктів, плани зонування територій і детальні плани територій, відомості Державного земельного кадастру, дані інвентаризації земель та державної статистичної звітності. 
Згідно із пунктом 1 Розділу ІІ Порядку в основі нормативної грошової оцінки земель населених пунктів лежить капіталізація рентного доходу, що отримується залежно від місця розташування населеного пункту в загальнодержавній, регіональній і місцевій системах виробництва та розселення, облаштування його території та якості земель з урахуванням природно-кліматичних та інженерно-геологічних умов, архітектурно-ландшафтної та історико-культурної цінності, екологічного стану, функціонального використання земель.
Пункт 2 Розділу ІІ Порядку передбачає, що населені пункти включають землі всіх категорій за основним цільовим призначенням, які розташовуються в їх адміністративних межах. Нормативна грошова оцінка населених пунктів для всіх категорій земель та земельних ділянок (за винятком земель сільськогосподарського призначення та земельних ділянок водного фонду, що використовуються для риборозведення) визначається згідно з формулою 1, яка передбачена в пункті 3. Розділу ІІ Порядку, складовою якої, серед іншого, є коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки - Кф.
Отже, згідно приписів чинного законодавства, нормативна грошова оцінка кожної окремої ділянки визначається в залежності від низки коефіцієнтів, що характеризують певну земельну ділянку. У витязі з технічної документації про нормативну грошову оцінку міститься інформація про застосування того чи іншого коефіцієнту до відповідної земельної ділянки, які формують нормативно грошову оцінку такої земельної ділянки.
Коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), встановлюється на підставі Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 01 листопада 2010 року за № 1011/18306 (додаток 1).
Виходячи з наведеного при формуванні витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки відповідачем був застосований коефіцієнт 3 згідно із додатком № 1 вищезазначеного наказу, в якому міститься посилання на примітку, а саме: Для земельних ділянок, інформація про які не внесена до відомостей Державного земельного кадастру, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), застосовується із значенням 3. У разі якщо у відомостях Державного земельного кадастру відсутній код Класифікації видів цільового призначення земель для земельної ділянки, коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки (Кф), застосовується із значенням 3.
Проте, на переконання суду, застосування такої норми щодо визначення нормативної грошової оцінки земельної ділянки суперечить вимогам законодавства. 
Зокрема, відповідно до статті 1 Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 № 3613-VI (далі - Закон № 3613) Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Призначенням державного земельного кадастру є забезпечення необхідною інформацією органів державної влади та органів місцевого самоврядування, заінтересованих підприємств, установ і організацій, а також громадян з метою, зокрема, визначення розміру плати за землю (ст. 194 Земельного кодексу України).
Відповідно до статті 7 Закону № 3613 до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, належать: ведення та адміністрування Державного земельного кадастру; погодження надання висновків за результатами проведення державної експертизи програм і проектів з питань ведення та адміністрування Державного земельного кадастру, матеріалів і документації Державного земельного кадастру; здійснення підготовки земельно-кадастрової документації; внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані у межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, районів, сіл, селищ, міст; здійснення державної реєстрації земельних ділянок, обмежень у їх використанні; ведення поземельних книг та надання витягів із Державного земельного кадастру про земельні ділянки; організація здійснення на відповідній території робіт із землеустрою та оцінки земель, що проводяться з метою внесення відомостей до Державного земельного кадастру; розроблення стандартів і технічних регламентів у сфері Державного земельного кадастру відповідно до закону, а також порядків створення та актуалізації картографічних матеріалів, кадастрових класифікаторів, довідників та баз даних; розроблення форм витягів, інформаційних довідок із Державного земельного кадастру, повідомлень про відмову у наданні відомостей, порядку обліку заяв і запитів про отримання відомостей із Державного земельного кадастру; створення документів Державного земельного кадастру.
Відповідно до статті 9 Закону № 3613 внесення відомостей до Державного земельного кадастру і надання таких відомостей здійснюються державними кадастровими реєстраторами центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Державний кадастровий реєстратор є державним службовцем, який здійснює реєстрацію заяв про внесення відомостей до Державного земельного кадастру, надання таких відомостей; перевіряє відповідність поданих документів вимогам законодавства; формує поземельні книги на земельні ділянки, вносить записи до них, забезпечує зберігання таких книг; здійснює внесення відомостей до Державного земельного кадастру або надає відмову у їх внесенні; здійснює виправлення помилок у Державному земельному кадастрі.
Державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій.
Відповідно до статті 15 Закону № 3613 до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема: місце розташування; площа; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); склад угідь із зазначенням контурів будівель і споруд, їх назв, нормативна грошова оцінка.
Земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер, який є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Кадастрові номери земельних ділянок зазначаються у рішеннях органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування про передачу цих ділянок у власність чи користування, зміну їх цільового призначення, визначення їх грошової оцінки, про затвердження документації із землеустрою та оцінки земель щодо конкретних земельних ділянок (стаття 16 Закону № 3613).
Однією з форм надання відомостей з Державного земельного кадастру, що надаються, державними кадастровими реєстраторами, є форма витягу з Державного земельного кадастру про об`єкт Державного земельного кадастру (стаття 38 Закону № 3613).
Як було встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач звернувся до відповідача з заявою для отримання витягу з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки.
На вказану заяву відповідачем підготовлено та надано землекористувачу витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, в якому коефіцієнт функціонального використання застосовано на рівні значення 3,0 замість 0,50.
Фактично відповідач своїми діями змінив базу оподаткування для плати за землю та взяв на себе функції іншого суб`єкта владних повноважень, що має право видавати нормативні акти по встановленню місцевих зборів та податків.
При цьому, твердження відповідача про автоматизований процес видачі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки та те, що останній не проводить розрахунок такої оцінки земельної ділянки, а лише в режимі «реального часу» формує та роздруковує витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку на підставі актуальних відомостей про земельні ділянки, які на момент видачі такого витягу вже внесені до Державного земельного кадастру, на переконання колегії суддів, є необґрунтованим та помилковим з огляду на те, що у правовідносинах, пов`язаних з оцінкою земель та земельних ділянок, Держгеокадастр і його територіальні органи здійснюють публічно-владні управлінські функції.
Судом першої інстанції було вірно враховано правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 20.06.2018 року у справі № 823/902/17, що перевірка законності дій (бездіяльності), рішень органів Держгеокадастру, зокрема під час формування даних про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, оформлення таких даних у вигляді витягу з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, має здійснюватися адміністративним судом.
У своїй постанові Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що за змістом статті 271, пункту 286.2 статті 286, статей 288, 289 Податкового кодексу України на платника плати за землю покладено обов`язок подання податковому органу витягу про розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки та обчислення суми згаданої плати саме з визначеного у витязі розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Наведеними нормами у залежність від розміру цієї оцінки поставлено й мінімальний та максимальний розмір орендної плати. Отже, оформлюваний органом Держгеокадастру витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель, у якому визначено конкретний розмір такої оцінки, безпосередньо пов`язаний з колом прав та обов`язків користувача відповідної земельної ділянки.
Частиною першою статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з частини шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" передбачена обов`язкова експертиза технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Після проведення експертизи, відповідно до статті 23 Закону № 1378, технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною міською радою. Рішення рад, зазначених у цій статті, щодо технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок набирають чинності у строки, встановлені відповідно до пункту 271.2 статті 271 Податкового кодексу України.
Пунктом 271.2 ст. 271 Податкового кодексу України встановлено, що рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок офіційно оприлюднюються відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Зазначені рішення, відповідно до норм статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" від 11.09.2003 № 1160-IV (далі Закон № 1160) є регуляторними актами, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово.
Прийняття регуляторних актів згідно з частиною першою статті 5 Закону № 1160 має відбуватися із забезпеченням здійснення державної регуляторної політики, яка включає, крім іншого: підготовку аналізу регуляторного впливу; оприлюднення проектів регуляторних актів з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об`єднань, а також відкриті обговорення за участю представників громадськості питань, пов`язаних з регуляторною діяльністю.
У контексті наведеного, суд апеляційної інстанції зауважує, що як було зазначено позивачем та не спростовано відповідачем, Київською міською радою не приймалося рішення щодо зміни нормативної грошової оцінки зазначеної вище земельної ділянки.
Стосовно посилань апелянта щодо відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:78:215:0011, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з пункту 1 Договору оренди землі від 18.11.2003 земельна ділянка надавалась в оренду Київською міською радою з наявністю кадастрового номеру. Тобто її державна реєстрація, на дату укладення договору, вже була проведена.
Стаття 202 Земельного кодексу України в редакції 2001 року встановлювала, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель.
Державний реєстр земель складається з двох частин:
а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок;
б) поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.
Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 8000000000:78:215:0011 була зареєстрована шляхом відкриття поземельної книги та державної реєстрації договору оренди в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею та договорів оренди землі ще до прийняття Закону № 3613 та Порядку № 1051, які набрали чинність 01.01.2013.
Положеннями ч. 3. ст. 26 Закону № 3613 закріплено, що зміни до відомостей про земельну ділянку вносяться до Поземельної книги за заявою власника або користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на підставі документації, передбаченої цим законом.
Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3613, у разі якщо земельні ділянки, (обмеження) у їх використанні зареєстровані до набрання чинності цим Законом у Державному реєстрі земель, відомості про такі земельні ділянки, обмеження (обтяження) підлягають перенесенню до Державного земельного кадастру в автоматизованому порядку, без подання заяв про це їх власниками, користувачами та без стягнення плати за таке перенесення.
При цьому, будь-яких офіційних доказів про відсутність відомостей про зазначену земельну ділянку в Державному земельному кадастрі відповідач не надав. 
Згідно зі статтею 11 Закону № 3613 відомості про об`єкти Державного земельного кадастру під час внесення їх до Державного земельного кадастру мають відповідати існуючим характеристикам об`єктів у натурі (на місцевості), визначеним з точністю відповідно до державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів. Зміна вимог державних стандартів, норм та правил, технічних регламентів щодо показників точності або способів її визначення, зміна геодезичної або картографічної основи Державного земельного кадастру (у тому числі систем координат), що використовувалися для його ведення, не є підставою для визнання відомостей Державного земельного кадастру такими, що підлягають уточненню, якщо на момент їх внесення вони відповідали державним стандартам, нормам та правилам, технічним регламентам.
Таким чином, жодним нормативним актом не передбачено скасування, оновлення та/або обов`язок користувачів (орендаторів) земельних ділянок замінювати коди цільового використання землі, внесених до Державного земельного кадастру згідно українського класифікатора цільового використання землі.
Відповідно до статті 20 Закону № 3613 відомості Державного земельного кадастру є офіційними, а внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковими.
Крім того, як було вірно зауважено судом першої інстанції, що ОСОБА_1 02.09.2019 було подано відповідачу заяву про внесення відомостей про земельну ділянку щодо визначення коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011. Проте, в порушення вимог чинного законодавства відповідачем не було внесено відповідні відомості до Державного земельного кадастру та не нанадо відповіді заявнику, що має своїм наслідком подальше застосування коефіцієнта, який характеризує функціональне використання земельної ділянки із значенням 3,0.
Не внесення відповідними службовими особами відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 8000000000:78:215:0011 не є підставою для застосування вказаного коефіцієнта із значенням 3,0. 
Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що відповідач, розраховуючи нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:78:215:0011 і застосувавши при формуванні та видачі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку коефіцієнт, який характеризує функціональне використання земельної ділянки зі значенням 3,0. на підставі п. 5 Наказу №489, діяв за межами наданих йому повноважень та з порушенням норм права у зв`язку з чим його дії є протиправними.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції щодо протиправності рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, а саме коду класифікації виду цільового призначення (КВЦПЗ) означеної земельної ділянки, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Як було встановлено раніше, оскаржуваним рішенням відповідача номер РВ-8000224672019 від 01.10.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей щодо коду КВЦПЗ із значенням 07.01.-для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення із причини: невідповідності заявленої ініціативи матеріалам формування, даним Державного земельного кадастру та рішенню Київської міської ради від 24.04.2003 року номер 411/571. 
В обґрунтування прийняття такого рішення відповідач посилається на те, що відомості про земельну ділянку 8000000000:78:215:0011 було ним внесено до Державного земельного кадастру на підставі обмінного файлу уніфікованої форми в електронному вигляді, отриманого від Головного управління земельних ресурсів КМДА.
Проте, таке твердження ГУ Держгеокадастру у м. Києві судовою колегією оцінюється критично, оскільки жодних доказів щодо змісту такого файлу, наявності в ньому певної інформації та відповідності її фактично внесеним відомостям до кадастру відповідачем не надано. 
Посилання апелянта на те, що інформацію в електронному вигляді у форматі обмінного файлу було передано до Держаного агентства України із земельних ресурсів, а не до Головного управління Держгеокадастру у м. Києві, не спростовує зазначених вище висновків суду першої інстанції щодо ненадання контролюючим органом вказаного файлу для перевірки наявної інформації. 
У контексті наведеного суд апеляційної інстанції наголошує, що у силу приписів ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що рішенням Київської міської ради 24.04.2003 року № 411/571 «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею» вирішено припинити Київському комунальному об`єднанню зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд» право на користування частиною земельної ділянки площею 0.24 га, відведеної відповідно до рішення Київської міської ради депутатів трудящих від 03.01.77 № 40 «Про відведення земельних ділянок управлінню «Київзеленбуд» і управлінню підприємств комунального обслуговування міськвиконкому від будівництво зони відпочинку та пляжу з рятувальною станцією в прибрежній смузі житлового масиву «Оболонь», у зв`язку з добровільною відмовою від цих земель та віднести зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови і передати ОСОБА_1 земельну ділянку в довгострокову оренду на 25 років за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
На момент прийняття Київською міською радою рішення від 24.04.2003 №411/571 механізм щодо зміни цільового призначення земельної ділянки, яка перебуває у власності громадянина або юридичної особи, встановлювався Порядком, затвердженим постановою Кабінету міністрів України №502 від 11.04.2002 року. 
Відповідно до п. 2 вказаного порядку зміна цільового призначення земельної ділянки проводиться за поданням заяви (клопотання) її власника до сільської, селищної, міської ради, якщо земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, або районної держадміністрації, якщо земельна ділянка розташована за межами населеного пункту. 
У силу приписів п. 10 Порядку № 502 якщо зміна цільового призначення стосується земельних ділянок - ріллі, багаторічних насаджень для несільськогосподарських потреб, лісів першої групи площею понад 10 гектарів, а також земельних ділянок природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та особливо цінних земель, що проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України, районна держадміністрація подає проектні матеріали разом із своїм висновком до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної держадміністрації. 
При цьому, судова колегія зауважує, що доказів зміни уповноваженим органом цільового призначення зазначеної земельної ділянки відповідачем ні до суду першої інстанції ні під час розгляду апеляційної скарги надано не було.
Крім того, статтею 19 Земельного кодексу України визначені категорії земель. Так, відповідно до вказаної норми, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 26 Закону України «Про Державний земельний кадастр», зміни до відомостей про земельну ділянку (крім випадків, визначених у частині другій цієї статті) вносяться до Поземельної книги за заявою власника або користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на підставі документації, передбаченої цим Законом.
Для внесення змін до відомостей Поземельної книги щодо цільового призначення земельної ділянки, складу угідь, нормативної грошової оцінки, а також до відомостей про межі земельної ділянки (у разі їх встановлення (відновлення) за фактичним використанням земельної ділянки) заявник подає до органу, який здійснює ведення Поземельної книги: (1) заяву за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; (2) оригінали документації із землеустрою, технічної документації з оцінки земель, які згідно з цим Законом є підставою для внесення таких змін (крім випадків зміни виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель, що згідно з цим Законом не потребує розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки); (3) документацію із землеустрою, на підставі якої вносяться зміни до відомостей Державного земельного кадастру, у формі електронного документа (крім випадків внесення відомостей про зміну виду використання).
Аналогічні вимоги до внесення до відомостей про земельну ділянку змін передбачені п. 121 Порядку ведення Державного земельного кадастру № 1051.
За виключенням документів, що не подаються, для внесення відомостей про зміну виду використання земельної ділянки, кадастровому реєстратору подається лише заява за формою згідно з додатком 12 до Порядку № 1051. Законом не передбачено жодного іншого документу, окрім заяви встановленої форми.
При цьому, аналіз змісту поданої позивачем заяви свідчить про те, що остання була належним чином оформлена та відповідала встановленій формі.
Відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор, який здійснює ведення Поземельної книги, протягом чотирнадцяти робочих днів з дати реєстрації заяви вносить до Поземельної книги інформацію про зміну відомостей про земельну ділянку або надає мотивовану відмову у внесенні таких відомостей.
Зазначена норма передбачає лише два варіанти вчинення дій Державним кадастровим реєстратором за наслідками розгляду заяви про внесення змін до відомостей до державного земельного кадастра: відмова у внесенні змін до відомостей, або внесення змін до відомостей. Також, законом встановлений вичерпний перелік підстав, відповідно до яких може бути надана відмова у внесенні змін до відомостей.
Так, згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України «Про Державний земельний кадастр» відмова у внесенні до Поземельної книги змін до відомостей про земельну ділянку надається у разі, якщо: земельна ділянка розташована на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; із заявою звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам законодавства; заявлені відомості вже внесені до Поземельної книги.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що у вказаному вичерпному переліку підстав для відмови у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру відсутня підстава, вказана в оскаржуваному рішенні, а саме: «невідповідність заявленої ініціативи матеріалам формування, даним Державного земельного кадастру та рішенню Київської міської ради від 24.04.2003 року номер 411/571». 
У відповідності до ст.1 Закону України «Про землеустрій» цільове призначення земельної ділянки - це використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.
Відповідно до п. «б» частини другої ст. 21 Закону номер 3613 «Про «Державний земельний кадастр» відомості про цільове призначення земельних ділянок вноситься до Державного земельного кадастру, зокрема, щодо виду використання земельної ділянки в межах певної категорії земель, на підставі відповідної документації із землеустрою, яка розробляється при формуванні земельних ділянок, - щодо земельних ділянок, які формуються: на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яким передбачено зміна її цільового призначення. 
При цьому, у матеріалах справи наявна копія проекту відведення земельної ділянки та договір оренди земельної ділянки, які у відповідності до ст.15 Закону «Про Державний земельний кадастр» є невід`ємним складовими відомостей Державного земельного кадастру. Крім того, матеріали справи свідчать про те, що такі документи були надані відповідачу для вирішення питання про встановлення коду КВЦПЗ та внесення таких відомостей до Державного земельного кадастру.
З аналізу змісту проекту відведення земельної ділянки вбачається, що правовий статус земельної ділянки вперше було визначено Рішенням Київської ради депутатів трудящих 3 січня 1977 року за номером 40 «Про відведення земельної ділянки управлінню Київзеленбуд» і управлінню підприємств комунального обслуговування міськвиконкому під будівництво зони відпочинку та пляжу з рятувальною станцією в прибережній смузі житлового масиву «Оболонь». 
Пунктом 2 цього рішення передбачено відведення земельної ділянки в прибережній зоні житлового масиву Оболонь площею близько 30 га під облаштування пляжів та рятувальної станції. Від тих пір і дотепер рішення про зміну цільового призначення даної земельної ділянки не приймалося. 
Згідно ст. 19, 50, 51 Земельного кодексу України та ст. 85 Водного кодексу України використання земель рекреаційного призначення у прибережній захисній смузі регламентується спеціальним режимом. Спорудження будь-яких об`єктів житлової, громадської чи комерційної забудови в зоні рекреаційного призначення заборонено. 
Відповідно до статті 50 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.
Статтею 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення віднесено земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об`єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об`єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об`єктів стаціонарної рекреації.
Колегія суддів підкреслює, що позивачем до позовної заяви додано свідоцтво на право власності № 551-В від 15.04.2005 року, відповідно до якого останнім обслуговується розміщений на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 водно-спортивний культурно-оздоровчий комплекс.
При цьому, вказана земельна ділянка розташована в прибережній захисній смузі, зоні рекреаційного призначення і її використання регламентується спеціальним режимом, визначеним ст.ст. 19,50,51 Земельного кодексу України та ст. 85 Водного кодексу України. 
Проектом відведення земельної ділянки, Рішенням Київради від 24.04.2003 року номер 411/571 та договором оренди надано земельну ділянку - для будівництва, експлуатації та обслуговування водноспортивного та культурно-оздоровчого комплексу у прибережно-захисній смузі. 
На підтвердженням належності земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 до земель рекреаційного призначення позивачем надано до суду висновки відповідних служб, які є невід`ємною і обов`язковою частиною проекту відведення та документації із землеустрою, а саме - висновки Головного управління містобудування та архітектури, інституту «Київпроект», КП «Київзеленбуд», Державного управління екології та природних ресурсів, Головного управління земельних ресурсів КМДА, Головного державного санітарного лікаря м. Києва, та наявні в проекті картографічні матеріали. 
При цьому, доводи апелянта, що вказані документами, які є складовою проекту відведення, не можуть свідчити про віднесення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 до земель до рекреаційного призначення, є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковими. 
Крім того, посилання ГУ Держгеокадастру у м. Києві на пояснювальну записку до проекту відведення земельної ділянки, складену інженером В. Меншун, де автор зазначає код УКЦВЗ 1.12.9 інше громадське призначення, колегією суддів оцінюється критично, оскільки така довідка не є офіційним документом та зазначена в ній інформація спростовується відомостями, які наявні у вказаних вище офіційних документах державних органів. 
З урахуванням наведених вище доказів, судовою колегією також приймаються до уваги доводи позивача про те, що за час використання земельної ділянки уповноважені державні органи неодноразово підтверджували функціональне використання даної земельної ділянки саме як землі рекреаційного оздоровчого призначення та встановлювали у нормативній грошовій оцінці коефіцієнт функціонального використання із значенням 0,50, що підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку, виданим Головним управлінням земельних ресурсів КМДА 01.01.2004 року № Ю-27498/2004, та витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку Головного управління земельних ресурсів від 29.04.2004 року № 376.
Крім іншого, функціональне використання земельної ділянки як землі рекреаційного та оздоровчого призначення підтверджується і наданим ГУ Держгеокадастру у м. Києві Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 29.02.2016 року №34-26-77775-1644730-16, яким застосовано коефіцієнт на функціональне використання землі із значенням 0,50.
У контексті наведеного суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що згідно ст. 38 Закону України номер 3613 «Про Державний земельний кадастр», витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку є формою надання відомостей з Державного земельного кадастру, що надаються державними кадастровими реєстраторами. У витязі обов`язково міститься інформація про цільове призначення земельної ділянки та застосування того чи іншого коефіцієнту, які формують нормативну грошову оцінку такої земельної ділянки.
При цьому, твердження відповідача про те, що вказані витяги було складено відповідно до технічної документації про нормативну грошову оцінку земель м. Києва, затверджену рішенням Київради від 27.04.2000 року, яка втратила чинність з 26.07.2007 року, судовою колегією оцінюється критично, оскільки на момент видачі зазначених висновків у 2004 році, вказана технічна документація була чинна.
Крім того, застосування ГУ Держгеокадастру у м. Києві при складенні та видачі Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 29.02.2016 року №34-26-77775-1644730-16 застарілої методики обрахування жодним чином не спростовує зазначеної в такому витязі інформації щодо категорії земельної ділянки, а саме - землі рекреаційного та оздоровчого призначення. 
Крім іншого, про наявність правових підстав стверджувати, що земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 відноситься до земель рекреаційного призначення, свідчать наступні обставини. 
Так, суд першої інстанції встановив, що у 2018 році за зверненням ОСОБА_1 Київрадою проводиться відведення земельної ділянки, площею 0,05 га для обслуговування об`єктів транспортної інфраструктури (під`їздних шляхів) до існуючої земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, по АДРЕСА_1 .
При цьому, аналіз змісту висновку Агенства водних ресурсів України від 07.11.2019 року номер 6714/9/11-18 вказує на категорію земель, як землі водного фонду з обмеженнями, встановленими для прибережних захисних смуг. Аналогічний висновок надано Управлінням екології та природних ресурсів КМДА від 02.10.2018 року номер 077/1252.
Крім того, у наявному в матеріалах справи висновку департаменту містобудування та архітектури КМДА номер 18-1015-к зазначено: «земельну ділянку надати для розміщення, експлуатації та обслуговування об`єктів транспортної інфраструктури - під`їздних шляхів до об`єкту рекреаційного призначення».
Згідно з довідкою з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, яка є невід`ємною частиною Державного земельного кадастру, виданою ГУ Держгеокадастру у м. Києві, 12.06.2018 року за номером 19-26-0.5-1675/35-18 «запитувана земельна ділянка знаходиться в межах прибережної захисної смуги об`єкту водного фонду. Рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року за номером 370/1804 затверджено Генеральний план міста Києва, в якому земельна ділянки за функціональним призначенням належить до території захисної зелені».
У довідці також зазначено, що відомості про прийняті рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо віднесення вказаної земельної ділянки до певної категорії згідно даних Державного земельного кадастру у ГУ Держгеокадастру у м. Києві відсутні. 
Також, Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру здійснено Державну експертизу землевпорядної організації від 27.11.2018 року за номером 3331-18.
При цьому, пунктом 9 висновку експертизи від 27.11.2018 року встановлено: «Проектом землеустрою передбачено відведення в оренду земельної ділянки площею 0,0500 га. за рахунок земель комунальної власності громадянину ОСОБА_1 для розміщення об`єктів транспортної інфраструктури та дорожнього господарства для влаштування під`їзних шляхів до об`єкту рекреаційного призначення по АДРЕСА_1 .» 
У тексті апеляційної скарги ГУ Держегеокадастру у м. Києві вказує на те, що згідно графічних матеріалів Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28.03.2002 року № 370/1804, земельна ділянка на АДРЕСА_3 відноситься до лугів та лугопарків, а не до земель рекреаційного призначення. 
Однак, Апелянтом помилково не враховано наступні положення чинного законодавства. 
Так, у відповідності до статті 51 Земельного кодексу України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів. 
Крім того, Генеральний план міста Києва передбачає зони житлової та громадської забудови. Разом з тим, земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 знаходиться поза межами такої зони, а саме - в зоні лугів та лугопарків в межах прибрежно-захисної смуги.
Таким чином, земельна ділянка не належить і не може належати в силу закону до земель житлової та громадської забудови із цільовим призначенням - інша комерційна діяльність. 
Посилання Апелянта про те, що згідно реєстраційного напису на свідоцтві про право власності від 15.04.2005 року зроблено запис 27.05.2005 року № 7301-п про те, що з 27.05.2005 року по АДРЕСА_3 знаходиться нежитловий будинок, а не нежилий будинок - водно-спортивний та культурно-оздоровчий комплекс, є необґрунтованим та безпідставним, оскільки вказане вище свідоцтво на право власності від 15.04.2005 року на своїй титульній стороні посвідчує право власності ОСОБА_1 саме на водно-спортивний та культурно-оздоровчий комплекс. 
Доводи ГУ Держгеокадастру у м. Києві про те, що згідно системи обліку земель, підготовка статистичних звітів «Земля» станом на 01.01.2013 року за суб`єктом підприємницької діяльності ОСОБА_1 на території міста Києва обліковуються земельні ділянки комерційного та іншого використання в сумі на загальну площу 0,4750 га є, на переконання суду апеляційної інстанції, помилковими з огляду на те, що система «Земля» носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону, також, відповідачем не надано інформації на підставі яких первинних документів формуються відомості системи «Земля».
Крім того, зазначені відомості з системи обліку «Земля» не можуть слугувати підтвердженням того, що земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 обліковується як землі комерційного та іншого використання, оскільки в системі «Земля» відсутні будь які ідентифікаційні ознаки земельних ділянок, а у користуванні ОСОБА_1 на території м. Києва знаходиться декілька земельних ділянок загальною площею близько одного гектара з різними видами цільового призначення, у тому числі рекреаційного, комерційного та іншого використання.
Таким чином, суд апеляційної погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Держгеокадастру в місті Києві № РВ - 8000224672019 від 01.10.2019 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та зобов?язання ГУ Держгеокадастру в м. Києві прийняти рішення та внести до Державного земельного кадастру відомості щодо коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 із значенням 07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.
Надаючи оцінку доводам апелянта про те, що цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 не змінювалося, а змінено її категорію на землі запасу житлової та громадської забудови, колегія суддів вважає за необхідне зауважити наступне.
Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з частиною 1 статті 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільового призначення.
Порядок № 489 передбачає, що за основним цільовим призначенням землі поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення (Секція А); землі житлової та громадської забудови (Секція В); землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення (Секція С); землі оздоровчого призначення (Секція D); землі рекреаційного призначення (Секція Е); землі історико-культурного призначення (Секція G); землі лісогосподарського призначення (Секція Н); землі водного фонду (Секція І); землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (Секція J); землі запасу, резервного фонду та загального користування (Секція К).
За функцією використання землі поділяються на: землі сільськогосподарського призначення (01); землі житлової забудови (02); землі громадської забудови (03); землі природно-заповідного фонду (04); землі іншого природоохоронного призначення (05); землі оздоровчого призначення (06); землі рекреаційного призначення (07); землі історико-культурного призначення (08); землі лісогосподарського призначення (09); землі водного фонду (10); землі промисловості (11); землі транспорту (12); землі зв`язку (13); землі енергетики (14); землі оборони (15); землі запасу (16); землі резервного фонду (17); землі загального користування (18); для цілей підрозділів 16.00-18.00 та для збереження і використання земель природно-заповідного фонду (19).
Таким чином, поділ земель передбачено за цільовим призначенням і функцією використання, які не є тотожними.
Аналогічну правову позицію висловлено в постанові Верховного Суду від 14.08.2019 року у справі № 826/13259/18.
З урахуванням наведеного та встановлених вище обставин, за яких зміна цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011 не відбувалася, про що також зазначено відповідачем у тексті апеляційної скарги, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що даній земельній ділянці починаючи з 1977 року та по цей час встановлено вид цільового призначення - землі рекреаційного призначення. 
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції про те, що внесення відомостей до Державного земельного кадастру та видача витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки не є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
На законодавчому рівні поняття «дискреційні повноваження» суб`єкта владних повноважень відсутнє. У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими необхідно розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Викладене вказує на те, що дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічні правові висновки зазначено, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2019 року у справі № 819/1617/16.
Поряд з викладеним суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Така правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 22.12.2018 року у справі № 804/1469/17, від 14.08.2019 року у справі №0640/4434/18, від 12.09.2019 року у справі №0640/4248/18.
Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «належного врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «O№eryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Pola№d» № 10373/05).
Крім іншого, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasa№ a№d Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційними є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
При цьому, судова колегія наголошує, що у межах даної справи повноваження ГУ Держгеокадастру у м. Києві не є дискреційними, оскільки відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.
Аналогічна позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі № 208/8402/14-а та від 29.03.2018 року у справі № 816/303/16.
Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі «Олссон проти Швеції» від 24.03.1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.
При цьому, суд першої інстанції вірно зауважив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Аналогічний правовий висновок зазначено у постановах Верхового Суду України від 16.09.2015 року у справі №21-1465а15 та від 02.02.2016 року у справі №804/14800/14.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог, у тому числі і в частині зобов`язання Головного управління Держгеокадастру в м. Києві прийняти рішення та внести до Державного земельного кадастру відомості щодо коду класифікації видів цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:78:215:0011, що знаходиться у користуванні ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 із значенням 07.01 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення та коефіцієнту функціонального використання 0,50 - для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення. 
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про задоволення позовних вимог.
Надаючи оцінку іншим доводам апелянта, судова колегія також приймає до уваги рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому Суд зазначив, що «…хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід…».
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 червня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя: 

Судді: