РІШЕННЯ
Іменем України

22 жовтня 2020 року 
Київ
справа №9901/304/20
адміністративне провадження №П/9901/304/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді: Чиркіна С.М., 
суддів: Єзерова А.А., Коваленко Н.В., Кравчука В.М., Стародуба О.П.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін справу за позовом ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,
В С Т А Н О В И В:
17.09.2020 ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з позовом до Президента України Зеленського Володимира Олександровича (далі - відповідач), в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Президента України Зеленського Володимира Олександровича щодо надання відповіді на запит на інформацію від 21.08.2020;
зобов`язати Президента України Зеленського Володимира Олександровича надати  відповідь на  запит на інформацію від 21.08.2020.
На обґрунтування позову позивач зазначив, що відповідач в порушення вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" направив до Міністерства освіти і науки України його запит від 21.08.2020 про надання інформації яким нормативно-правовим актом передбачена видача дубліката диплома спеціаліста тому, хто втратив диплом, отриманий в Українській РСР.
Ухвалою Верховного Суду від 21.09.2020 відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 15.10.2020.
Представник відповідача подав відзив на позов, в якому просить Суд відмовити у задоволенні позову, оскільки запит на інформацію, на який посилається позивач, містить ознаки звернення громадянина з проханням про правову допомогу, надання якої не входить до повноважень відповідача та Офісу Президента України.
Також зазначив, що з урахуванням змісту звернення та повноважень Міністерства освіти і науки України, звернення (в частині питань, що належать до компетенції) було направлено для розгляду до відповідного Міністерства, про що водночас було повідомлено позивача. На спростування доводів позивача про порушення прав останнього, у відзиві на позов зазначено, що Міністерства освіти і науки України розглянуло звернення позивача від 21.08.2020 та надало обґрунтовану відповідь.  
Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Верховний Суд встановив наступне.
21.08.2020 позивач направив звернення на адресу відповідача із назвою "запит на інформацію" (далі - запит від 21.08.2020), який був отриманий та зареєстрований в офісі Президента України 25.08.2020. 
В запиті від 21.08.2020 позивач просив повідомити йому нормативно-правовий акт, яким передбачена видача дубліката диплома спеціаліста тому, хто втратив диплом, отриманий в Українській РСР. Також у запиті позивач зазначив, що двічі звертався до Міністерства освіти і науки України, але йому не було повідомлено нормативно-правового акту, яким передбачена видача дубліката диплома спеціаліста тому, хто втратив диплом, отриманий в Українській РСР.
Також у запиті від 21.08.2020 позивач зазначив, що Міністерство освіти і науки України відповідало не по суті його запитів на інформацію та повідомляло про інший нормативно-правовий акт, про що він не просив. 
Будь-яких ідентифікаційних ознак запиту позивача до Міністерства освіти і науки України та відповіді останнього у запиті від 21.08.2020 не зазначено. Також до запиту не надані копії перелічених документів. 
Листом від 26.08.2020 за вих. № 22/045824-14 виконуючий обов`язки завідувача відділу надіслав запит позивача від 21.08.2020 на розгляд до Міністерства освіти і науки України, про що був повідомлений позивач. 
Позивач вважає протиправною бездіяльність Президента України Зеленського В.О. щодо надання йому відповіді на запит від 21.08.2020, у зв`язку із чим звернувся до суду. 
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, Верховний Суд виходить з такого.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 102 Конституції України визначено, що Президент України є главою держави і виступає від її імені, є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина.
Повноваження Президента України визначені у статті 106 Конституції України, перелік таких повноважень є вичерпним, тому законодавчі акти не можуть покладати додаткових прав чи обов`язків на Президента України. 
На цю обставину неодноразово вказував Конституційний Суд України у своїх Рішеннях (від 10.04.2003 № 7-рп/2003, від 07.04.2004 № 9-рп/2004, від 16.05.2007       №1-рп/2007).
Відповідно до пункту 28 частини першої статті 106 Конституції України для здійснення своїх повноважень Президент України створює у межах коштів, передбачених у Державному бюджеті України, консультативні, дорадчі та інші допоміжні органи і служби.
Указом Президента України від 25.06.2019 № 436/2019 затверджено Положення про Офіс Президента України (далі - Положення).
Відповідно до підпункту 22 пункту 4 Положення Офіс Президента України організовує прийом громадян, які звертаються до Президента України, розгляд звернень громадян, а також звернень органів місцевого самоврядування, політичних партій та громадських об`єднань (у тому числі професійних спілок), підприємств, установ, організацій, здійснює облік і аналіз таких звернень, на основі аналізу звернень розробляє та подає Президентові України пропозиції щодо розв`язання порушених у них проблем.
Згідно з пунктом 6 Положення Офіс у процесі виконання покладених на нього завдань взаємодіє в установленому порядку з органами Верховної Ради України та її Апаратом, Кабінетом Міністрів України та його Секретаріатом, Апаратом Ради національної безпеки і оборони України, центральними та місцевими органами виконавчої влади, правоохоронними, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, науковими та іншими установами, організаціями, а також із відповідними органами іноземних держав і міжнародних організацій.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язанні розглядати звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити до органів державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів врегульовані Законом України "Про звернення громадян" (далі- Закон №393/96-ВР).
Згідно із статтею 1 Закону України від 02.10.1996 №393/96-ВР "Про звернення громадян" (далі - Закон №393/96-ВР) громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.     
Цей Закон також забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Статтею 5 Закону № 393/96-ВР визначені вимоги до звернення відповідно до якої  звернення громадян адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань.
Частиною третьою статті 7 Закону №393/96-ВР передбачено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.
Отже, звернення громадян повинен розглядати той орган, до компетенції якого належить вирішення порушених у ньому питань.
Водночас, виходячи зі змісту запиту та повноважень відповідача, суд дійшов до висновку, що до повноважень Президента України не відноситься розгляд запиту від 21.08.2020. 
За таких підстав, відповідач, направляючи звернення позивача до Міністерства освіти і науки України, з одночасним повідомленням позивача, діяв у порядку, передбаченому частиною 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР. 
Суд також звертає увагу на те, що Офіс Президента України, пересилаючи 25.02.2020 звернення позивача від 21.02.2020 за належністю, дотримався визначеного частиною 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР п`ятиденного строку.
При оцінці доводів позивача про порушення відповідачем вимог Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI "Про доступ до публічної інформації" ( далі - Закону № 2939-VI), Верховний суд зазначає таке. 
Закон № 2939-VI визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.
За приписами статті 1 Закону № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Згідно із статтею 13 Закону N 2939-VI в контексті позовних вимог розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються у тому числі (…) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання. 
Відповідно до статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Водночас за сталою судовою практикою вимоги Закону України "Про доступ до публічної інформації" не поширюється на відносини у сфері звернень громадян щодо надання юридичної консультації, проведення аналізу правових норм стосовно конкретних обставин, повідомлених запитувачем інформації, тощо, оскільки такі відносини регулюються спеціальним законом - Законом України "Про безоплатну правову допомогу". Така позиція закріплена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 №10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації"
З приводу доводів позивача про те, що його звернення підлягало розгляду і вирішенню саме Президентом України, позаяк позивач не отримав належної відповіді від Міністерства освіти і науки України, Суд зазначає таке. 
За приписами частини 4 статті 7 Закону № 393/96-ВР забороняється направляти скарги громадян для розгляду тим органам або посадовим особам, дії чи рішення яких оскаржуються. Проте, запит від 21.08.2020 не містить ознак скарги, визначених частиною 4 статті 3 Закону № 393/96-ВР, отже на нього не розповсюджуються перелічені заборони. 
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Правовий висновок щодо застосування норм права у аналогічних правовідносинах наведений  у постанові Верховного Суду від 15.06.2020 у справі №9901/97/20. 
За правилами статті 139 КАС України понесені позивачем витрати у виді судового збору за подання цього позову відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 241-246, 262, 266 КАС України, Суд, -
В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Президента України Зеленського Володимира Олександровича про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення Верховного Суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду може бути подана до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя:                                                  С. М. Чиркін
Судді                                                                                А. А. Єзеров
                                                                                         Н. В. Коваленко 
                                                                                         В. М. Кравчук
                                                                                         О. П. Стародуб
Повний текст рішення складено: 22.10.2020