ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/6514/18                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  23 грудня 2020 року                                                                                  м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Ключковича В.Ю., Пилипенко О.Є., 
секретаря                                                  Ткаченка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Бориспільської районної державної адміністрації Київської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Служба у справах дітей та сімї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області про визнання протиправним та скасування рішення, за апеляційною скаргою Бориспільської районної державної адміністрації Київської області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом Бориспільської районної державної адміністрації Київської області (далі - відповідач, Бориспільська РДА), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської районної державної адміністрації Київської області (далі - третя особа, Служба у справах дітей Бориспільської РДА) про визнання протиправним та скасування розпорядження від 21 листопада 2018 року про припинення функціонування дитячого будинку сімейного типу родини ОСОБА_1. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що підстави для припинення дитячого будинку відсутні. До того ж, зазначене питання має вирішуватись за згодою сторін, а у разі недосягнення згоди - за рішенням суду.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає що рішення про ліквідацію дитячого будинку може бути прийняте органом, який його створив, за наявності обставин, передбачених Положенням про дитячий будинок сімейного типу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2002 року №564. 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач наголошує на законності рішення місцевого суду. 
Розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з таких підстав.
Судом установлено, що дитячий будинок сімейного типу родини ОСОБА_1 (далі - ДБСТ) створено розпорядженням голови Бориспільської РДА від 30 серпня 2012 року № 2840. Цим же розпорядженням до ДБСТ родини ОСОБА_1 влаштовано трьох дітей.
30 серпня 2012 року між Бориспільською РДА та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено угоду про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу № 09.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 04 квітня 2012 № 3464 до ДБСТ родини ОСОБА_1 влаштовано ще трьох дітей, а 04 жовтня 2012 року укладено угоду про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу №10.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 05 листопада 2012 року №4151 до ДБСТ родини ОСОБА_1 влаштовано ще двох малолітніх сестер та того ж дня укладено відповідну угоду №11.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 15 січня 2015 року № 09 до ДБСТ родини ОСОБА_1 влаштовано малолітнього хлопчика та того ж дня укладено відповідну угоду №19.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 28 серпня 2018 року №1012 вилучено та відраховано з ДБСП родини ОСОБА_1 двох дітей, а розпорядженнями від 18 вересня 2018 року №1057 та №1055 ще трьох дітей влаштовано до інших ДБСТ.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 18 вересня 2018 року влаштовано до ДБСТ родини ОСОБА_1 двох дітей та укладено договір № 32.
Розпорядженням голови Бориспільської РДА від 30 жовтня 2018 № 1217 змінено форму влаштування двох дітей.
21 листопада 2018 року розпорядженням Бориспільської РДА №1339, серед іншого, припинено функціонування ДБСТ ОСОБА_1, знято з ОСОБА_1 статус батьків-вихователів, виведено зі складу ДБСТ чотирьох дітей, знято з них статус дітей - вихованців, припинено дію трьох угод про організацію діяльності ДБСТ.
Не погоджуючись із зазначеним розпорядженням, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду.
Постановляючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про   припинення функціонування ДБСТ приймається тільки у зв`язку з переміщенням його до іншої адміністративно-територіальної одиниці. Угода про організацію діяльності ДБСТ укладається на підставі рішення про створення дитячого будинку сімейного типу, підставою для припинення функціонування або ліквідації якого може бути розірвання такої угоди, а не навпаки. З метою захисту законних прав та інтересів дітей відповідачу необхідно звернутися до суду з позовом про розірвання угод про організацію діяльності ДБСТ, укладених з батьками-вихователями у визначеному законом порядку з наданням усіх підтверджуючих документів, що свідчать про несприятливі умови для подальшого перебування дітей у родині ОСОБА_3 .
Вирішуючи даний спір, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Надання оцінки правомірності оскаржуваного розпорядження потребує аналіза фактичних підстав щодо обставин, які слугували мотивами припинення діяльності ДБСТ, дотримання порядку розірвання договорів та правовій природі оскаржуваного акта, оскільки позивач оспорює можливість розірвання угод в односторонньому порядку, як цивільно-правової угоди.
Відповідно до   частини 2 статті 19 Конституції України   органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією   та законами України.
Відповідно до статті 2568 Сімейного Кодексу України рішення про створення дитячого будинку сімейного типу приймається районною, районною в містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчим комітетом міської (міст республіканського Автономної Республіки Крим і міст обласного значення) ради в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Між батьками-вихователями та органом, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу, на основі типового договору укладається договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу. Орган, який прийняв рішення про створення дитячого будинку сімейного типу, зобов`язаний контролювати виконання батьками-вихователями своїх обов`язків щодо виховання та утримання дітей. Положення про дитячий будинок сімейного типу і типовий договір про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу затверджуються Кабінетом Міністрів України.
На реалізацію наведеної бланкетної норми постановою Кабінета Міністрів України 26 квітня 2002 року прийнято постанову №564, якою затверджено Положення про дитячий будинок сімейного типу (далі - Положення №564).
Пунктом 1 цього Положення закріплено, що метою створення дитячого будинку сімейного типу є забезпечення належних умов для виховання в сімейному оточенні дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування.
Згідно пункта 2 Положення №564 ДБСТ - окрема сім`я, що створюється за бажанням подружжя або окремої особи, яка не перебуває у шлюбі, які беруть на виховання та спільне проживання не менш як 5 дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського 
піклування. Загальна кількість дітей у ДБСТ не повинна перевищувати 10 осіб, враховуючи рідних.
Згідно пункта 3 Положення №564 рішення про створення та забезпечення функціонування ДБСТ приймається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчими органами міських, районних у містах (в разі утворення) рад (далі - орган, який прийняв рішення) на підставі заяви осіб або особи, яка не перебуває у шлюбі, що виявили бажання створити такий будинок, з урахуванням результатів навчання, подання відповідного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді і висновку служби у 
справах дітей про наявність умов для його створення. Зазначених осіб обов`язково інформує служба у справах дітей про стан здоров`я, фізичний та розумовий розвиток дітей, яких вони бажають узяти на виховання та спільне проживання.
Згідно частини 3 цього пункта у разі переміщення ДБСТ з однієї адміністративно-територіальної одиниці до іншої орган, який прийняв рішення, за поданням служби у справах дітей за місцем створення дитячого будинку сімейного типу на підставі заяви батьків-вихователів про зміну місця проживання приймає рішення про припинення функціонування ДБСТ у зв`язку з переміщенням до іншої адміністративно-територіальної одиниці.
Пунктом 4 Положення №564 закріплено, що на підставі рішення про створення ДБСТ між батьками-вихователями та органом, який прийняв рішення про його створення, укладається договір за формою згідно з додатком (далі - договір).
Дія договору припиняється у разі, коли в ДБСТ виникають несприятливі умови для виховання та спільного проживання дітей (тяжка хвороба батьків-вихователів, 
відсутність взаєморозуміння з дітьми, конфліктні стосунки між дітьми, невиконання батьками-вихователями обов`язків щодо належного виховання, розвитку та утримання дітей), повернення вихованців рідним батькам (опікуну, піклувальнику, усиновителю), досягнення дитиною повноліття, виявлення обставин щодо навмисного виведення дитини із дитячого будинку сімейного типу з метою усиновлення її іноземцями, за винятком ситуацій, коли іноземець є родичем дитини, за згодою сторін, з інших причин, передбачених договором, за рішенням суду, а також за наявності обставин, зазначених у статті 212 Сімейного кодексу України.
Дія договору також припиняється у разі, коли батькам-вихователям або членам сім`ї, з якими вони проживають на спільній житловій площі, у тому числі малолітнім та неповнолітнім дітям, діагностовано захворювання, зазначені в абзаці 20 пункта 17 цього Положення. 
Відповідно до пункта 6 Положення №564 у разі зменшення кількості вихованців внаслідок вибуття їх за віком або з інших причин за згодою сторін договору вирішується питання про поповнення ДБСТ вихованцями, або переведення його в статус прийомної сім`ї.
Рішення про поповнення дитячого будинку сімейного типу вихованцями приймається на підставі заяви батьків-вихователів за наявності висновків служби у справах дітей, центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, який здійснює соціальне супроводження сім`ї, про доцільність влаштування дітей на виховання та спільне проживання у сім`ю.
У разі коли середньомісячний сукупний дохід сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців є меншим від розміру встановленого законом прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, питання функціонування дитячого будинку сімейного типу виноситься на розгляд комісії з питань захисту прав дитини.
Згідно пункта 9 Положення №564 ліквідація дитячого будинку сімейного типу здійснюється за рішенням органу, який створив його, або за рішенням суду.
Абазцем 4 пункта 17 Положення №564 також закріплено, що батьками-вихователями можуть бути повнолітні та працездатні особи, за винятком осіб, які були усиновлювачами, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями іншої дитини, але усиновлення було скасовано або визнано недійсним, опіку, піклування чи діяльність прийомної сім`ї або дитячого будинку сімейного типу було припинено з їх вини.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що Положення №564 ототожнює поняття «ліквідації» та «припинення функціонування» ДБСТ.
Отже, висновок місцевого суду про те, що припинення функціонування ДБСТ можливе лише у зв`язку з його переміщенням до іншої адміністративно-територіальної одиниці є помилковим.
У зв`язку з викладеним, питання ліквідації ДБСТ належить до повноважень органа, який його створив.
Перевіряючи рішення відповідача про припинення функціонування ДБСТ ОСОБА_1 на дотримання суб`єктом владних повноважень критеріїв, закріплених у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.
Як убачається із матеріалів справи, прийняттю оскаржуваного рішення передувало виведення зі складу ДБСТ трьох дітей - вихованців за їх зверненням у зв`язку з небажанням перебувати у відповідному дитячому будинку, встановлення невиконання батьками - вихователями зауважень до безпеки місця проживання дітей, зокрема, в частині безпечного електрообладнання, надання Центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Бориспільської РДА висновку щодо доцільності закриття ДБСТ ОСОБА_3 , розгляд цього питання на комісії з питань захисту прав дитини Бориспільської РДА, згідно яких станом на 12 листопада 2018 року у ДБСТ ОСОБА_1 перебувало тільки чотири дитини. Дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, які потребують влаштування в сімейні форми виховання в районі немає. Також у власності ОСОБА_3 відсутнє власне житло на території Бориспільського району, що виключає можливість переведення ДБСТ у статус прийомної сім`ї.
Ураховуючи наведене, з огляду на закріплені у Положенні №564 вимоги про функціонування ДБСТ за умови перебування у ньому на вихованні та проживанні не менше п`яти дітей, а також встановлення судом фактів небажання дітей проживати у ДБСТ ОСОБА_1, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача були наявні правові підстави для прийняття рішення про припинення функціонування такого будинку і таке рішення обумовлене необхідністю захисту прав розміщених у ньому дітей.
Посилання місцевого суду на постанову Верховного Суду від 11 липня 2018 року №522/15356/16-а колегія суддів уважає помилковим, оскільки у зазначеній справі предметом оскарження було рішення про розірвання угоди про організаційне забезпечення функціонування ДБСТ.
До того ж, висновок суду касаційної інстанції про те, що угода про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу укладається на підставі рішення про створення такого будинку, а тому підставою для припинення його функціонування або ліквідації може бути розірвання такої угоди, а не навпаки, не виключає права відповідача на прийняття рішення про припинення функціонування ДБСТ з інших підстав.
Здійснюючи оцінку спірного рішення в частині припинення дії угод про організацію діяльності ДБСТ родини ОСОБА_1 від 30 серпня 2012 року №9, від 04 жовтня 2012 року №10 та від 15 січня 2015 року №19, колегія суддів зауважує на таке.
Насамперед, суд звертає увагу на правову природу зазначених угод. Укладаючи угоди, відповідач діяв на виконання своїх повноважень, як органу опіки та піклування, передбачених статтею 22 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», статтями 6 та 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», зокрема щодо надання опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, та застосування інших форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування; соціального захисту і захисту особистих, майнових, житлових прав та інтересів дітей; забезпечення пріоритетних форм влаштування дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Зазначені угоди були спрямовані на організаційне забезпечення дитячого будинку сімейного типу, який створено розпорядженням відповідача. Їх змістом є права та обов`язки сторін, що випливають з владних управлінських функцій відповідача, які пов`язані з опікою та піклуванням над дітьми, позбавленими батьківського піклування.
Відповідно до пункта 14 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, що діяла на часу укладення угод) адміністративний договір - дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов`язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.
Ураховуючи таку мету угод № 9, №10 та №19, колегія суддів приходить до висновку, що вони є адміністративними договорами. Зобов`язання сторін за цими угодами не є приватно-правовими, забезпечують реалізацію повноважень райдержадміністрації і спрямовані на задоволення інтересів дітей, а не сторін договорів. Відтак, положення Цивільного кодексу України на правовідносини сторін не поширюються.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2018 року у справі №147/63330/18.
Оскільки за результатами розгляду справи колегія суддів дійшла висновку про правомірність рішення відповідача про припинення функціонування ДБСТ ОСОБА_1, що має наслідком виведення зі складу такого дітей та зняття з них статуса дітей - вихованців, відповідачем правомірно припинено й угоди про організацію діяльності ДБСТ родини ОСОБА_1.
Відповідно  до   статті  242  Кодексу  адміністративного  судочинства  України   рішення   суду  повинно  ґрунтуватися  на  засадах  верховенства  права,  бути  законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення і ухвалити нове судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України   підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при прийнятті рішення неправильно застосовані норми матеріального права, що зумовило неправильне вирішення справи. 
Керуючись статтями 33, 34, 139, 243, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Бориспільської районної державної адміністрації Київської області задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 20 березня 2020 року   скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                            Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                 В.Ю. Ключкович

                                                                                          О.Є. Пилипенко