ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/10161/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: Баранець О.М. - головуючий,  Мамалуй О.О., Студенець В.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу 
Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця»
на ухвалу Господарського суду міста Києва
у складі судді Бондарчук В.В.
від 14.05.2020
та постанову Північного апеляційного господарського суду
у складі колегії суддів: Тарасенко К.В., Разіної Т.І., Шаптали Є.Ю.
від 12.08.2020
за скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»
на дії та бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни 
у справі № 910/10161/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемтранс»
до Акціонерного товариства «Українська залізниця»
про стягнення 129  421,27 грн
ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Лемтранс» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення 129  421,27 грн збитків, завданих внаслідок незбереження відповідачем укомплектованості вантажу (вагонів) під час перевезення. 
Господарський суд міста Києва рішенням від 23.09.2019 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемтранс» задовольнив, присудив до стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лемтранс» 129  421,27  грн збитків та 1  941,32  грн судового збору.
21.10.2020 Господарським судом міста Києва на виконання вказаного рішення суду видано наказ.
12.03.2020 через відділ діловодства суду від відповідача надійшла скарга на дії та бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни у справі №  910/10161/19, в якій скаржник просить суд визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. щодо неповернення наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/10161/19 від 21.10.2019 стягувачу без виконання на підставі п. 9  ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а також зобов`язати державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Л.І. прийняти постанову про повернення наказу Господарського суду міста Києва у справі №910/10161/19 від 21.10.2019 стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

2. Короткий зміст ухвали місцевого та постанови апеляційного господарських судів і мотиви їх прийняття.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 14.05.2020, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2020, у справі № 910/10161/19 у задоволенні скарги Акціонерного товариства «Українська залізниця» на бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Коваль Любові Іванівни під час примусового виконання рішення у справі № 910/10161/19  відмовив.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що пунктом 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» встановлено, що забороняється вчиняти виконавчі дії відповідно до    Закону України    «Про виконавче провадження» щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених    Законом України    «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Тобто цим законом не заборонено звертати стягнення на грошові кошти, в тому числі Акціонерного товариства «Українська залізниця». 
3. Короткий зміст вимог касаційної скарги.
У касаційній скарзі відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця Акціонерного товариства «Українська залізниця», з урахуванням поданої уточненої касаційної скарги, просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2020 у справі № 910/10161/19  та ухвалити нове рішення про задоволення про задоволення скарги на дії та бездіяльність державного виконавця повністю.
Також відповідач просив передати справу № 910/10161/19 на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
4. Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу.
В обґрунтування підстав касаційного оскарження ухвали місцевого господарського суду та постанови апеляційного господарського суду відповідач зазначив абзац 2 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України та послався на те, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права. Зокрема, зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, а саме положення пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації».
Зазначає, що висновки судів у справі № 910/10161/19 щодо застосування пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» суперечать правовому висновку, викладеному у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі № 904/5697/18 та від 04.06.2020 у справі №904/1923/19.
Також вважає, що справа містить виключну правову проблему оскільки вбачається різне застосування судами норм матеріального права - пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації». Верховним Судом у складі об?єднаної палати Касаційного господарського суду у справі №904/3535/19 не було викладено правової позиції щодо застосування у спірних правовідносинах пункту 3 Розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», тобто на даний час відсутня єдина правова позиція щодо застосування зазначеної норми права. 
5. Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.
Позивач у відзиві на касаційну скаргу просить касаційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2020 у справі № 910/10161/19 - без змін.
Зазначає, що боржником 24.02.2020 було виконано рішення суду у добровільному порядку.
Щодо клопотання відповідача про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначає, що ним не доведено, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення  розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
6. Позиція Верховного Суду.
Спірним є питання про поширення встановленої пунктом 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про визнання таким, що втратив чинність Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» заборони на стягнення будь-яких грошових коштів боржника або лише тих, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Як визначено статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному  законом  порядку.
Відповідно до частини 1  статті 18 Господарського процесуального кодексу України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з частиною 1  статті 326 Господарського процесуального кодексу України  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. 
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2013 від 26.06.2013 у справі №1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України №2-р(ІІ)/2019 від 15.05.2019 у справі №3-368/2018(5259/18) Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом.
Також у зазначеному рішенні Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
20 жовтня 2019 року набрав чинності Закон України «Про визнання таким, що втратив чинність, Закону України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації» (далі - Закон №145-ІХ ).
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ заборонено вчиняти виконавчі дії щодо об`єктів права державної власності, які на день набрання чинності цим Законом були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, крім стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами.
Cистемний аналіз змісту даної норми разом з іншими заборонами та мораторіями на звернення стягнення на майно боржників - державних підприємств, встановленими на момент прийняття Закону №145-ІХ, свідчить про їх спрямування на необхідність збереження об`єктів права державної власності, які були включені до переліків, затверджених Законом України «Про перелік об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації», у зв`язку з їх стратегічним значенням для української економіки та національної безпеки з метою запобігти безконтрольному відчуженню майна, що складає єдиний майновий комплекс, у тому числі через застосування позаприватизаційних процедур.
Винятком із зазначеної заборони є стягнення грошових коштів і товарів, що були передані в заставу за кредитними договорами. 
Тобто вказаною нормою Закону №145-ІХ з усього складу майна підприємства, призначеного для його діяльності, яким також є нерухоме майно (будівлі, споруди, земельні ділянки тощо), передбачено можливість звернення стягнення лише на конкретні види майна цього підприємства, зокрема, грошові кошти, що узгоджується з положеннями чинного законодавства України, а також відповідає меті та суті Закону №145-ІХ.
Саме таку правову позицію щодо застосування пункту 3 розділу ІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ викладено в постанові об?єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.11.2020 у справі № 910/12809/19.
При цьому об?єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15.05.2020 у справі №904/5697/18, оскільки у цій справі № 910/12809/19 суди попередніх інстанцій правильно застосували приписи пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону              №145-ІХ та дійшли вірного висновку стосовно можливості стягнення грошових коштів з підприємства, що включене до затвердженого цим Законом Переліку, зокрема Акціонерного товариства «Українська залізниця».
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та про необхідність залишення без змін рішень судів попередніх інстанцій.
Враховуючи, що на час вирішення справи №910/10161/19 судом касаційної інстанції об?'єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду ухвалено постанову від 20.11.2020 у справі №  910/12809/19, якою усунуто неоднакове застосування судами положень пункту 3 Розділу III Прикінцевих та перехідних положень Закону №145-ІХ, наведені відповідачем підстави щодо передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв?язку з існуванням виключної правової проблеми та необхідністю формування єдиної правозастосовчої практики є необґрунтованими, у зв?язку з чим колегія суддів відхиляє це клопотання відповідача.
7. Висновки Верховного Суду
За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не отримали підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувані ухвалу та постанову судів попередніх інстанцій ухвалено із додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для їх зміни чи скасування немає.
8. Щодо судових витрат
З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржувані судові рішення, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції,  покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Укрзалізниця» залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 14.05.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 12.08.2020 у справі №  910/10161/19 залишити без змін.
3. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                          О. Баранець 

Судді                                                                                                    О. Мамалуй

                                                                                                    В. Студенець