ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«19» жовтня 2020 року 
м. Харків
справа № 640/15383/14-ц
провадження 22ц/818/215/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Котелевець А.В., Яцини В.Б.
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представник позивачки - ОСОБА_2 ,
відповідачі - ОСОБА_5 , представник відповідача - ОСОБА_4 , Харківська міська рада, представник відповідача - Новіков М.С., 
треті особи - Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Циркунівська сільська рада
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_5 , Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року в складі судді Божко В.В.
  в с т а н о в и в:
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 , Харківської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Циркунівська сільська рада про визнання незаконним та скасування частково рішення Харківської міської ради, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності та відшкодування шкоди, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 1994 року вона звернулася до Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області із заявою про надання земельної ділянки для індивідуальної забудови.

Рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради № 744 від 20 жовтня 1994 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку» їй передано у приватну власність земельну ділянку з фонду земель Циркунівської сільської ради площею 1000 кв м по АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального жилого будинку.

06 грудня 1996 року їй видано Державний акт про право приватної власності на землю, який зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1779.

Зазначила, що отриманню Державного акту право приватної власності на землю передували відповідні дії та рішення, що підтверджується технічним звітом з підготовки до видачі державних актів на право приватної власності на землю, а саме протокол від 04 листопада 1996 року про закріплення меж ділянки, переданої у приватну власність, експлікація земель в межах плану, висновок начальника відділу земельних ресурсів району щодо складу та повноти матеріалів з видачі державного акту на право приватної власності на землю, викопіювання з генплану забудови житлового кварталу «Заріччя».

Вказала, що, підготувавши необхідну документацію, 10 жовтня 2013 року вона звернулася до Харківської міської ради з заявою про отримання кадастрового номеру, впорядкування та зміну адреси спірної земельної ділянки у зв`язку з приєднанням частини земель Циркунівської сільської ради до земель м. Харкова. 

Із листа № П-5-21866/1-13.08-39 від 08 листопада 2013 року Управління містобудування та архітектури їй стало відомо, що Управління готує та вносить на сесію Харківської міської ради проекти рішень про зміну та впорядкування адрес земельних ділянок на території, яка включена в межі м. Харкова, а також, що у відповідності з регламентом проведення сесії Харківської міської ради після узгодження у встановленому порядку, проект рішення за цим питанням буде винесено на розгляд сесії Харківської міської ради.

Пізніше без жодних звернень з її боку Управління містобудування та архітектури у листі № П-521866/1-13.08-39 від 07 квітня 2014 року повідомило, що в доповнення до попереднього листа після детального вивчення наданих нею документів, які дозволяють ідентифікувати місцезнаходження земельної ділянки встановлено, що рішенням 26 сесії Харківської міської ради 6 скликання (кадастровий номер 6310136600:14:013:0118) передана у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 .

Зазначила, що у відповідь на її звернення Головним управлінням Держземагентства у Харківській області у листі № П-229/0/9-515/0/14-14 від 02 червня 2014 року повідомлено, що державна реєстрація земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310136600:14:013:0118) здійснена на підставі заяви ОСОБА_5 відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розробленого згідно рішення 16 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 759/12 від 22 червня 2012 року.

Вказала, що ані добровільно, ані на підставі рішення суду її право власності на спірну земельну ділянку не припинялось. Надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки вже з новою адресою надано раніше ніж передання відповідних земель до відання м. Харкова та зміни адреси відповідних вулиць.

Вважала, що Харківська міська рада не мала права передавати в приватну власність ОСОБА_5 спірну земельну ділянку. Рішення Харківської міської ради № 1266/13 від 25 вересня 2013 року є таким, що суперечить нормам права, порушує її право власності, а отже є незаконним та підлягає скасуванню у частині передання права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_5 , а видане свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, відповідно, є недійсним.

Зазначила, що з метою отримання кадастрового номеру вона звернулася до ПП «НВП Амальгама-Строй» з проханням підготувати необхідні документи, вона, прийнявши виконання відповідних робіт оплатила їх, розмір яких становить 2500,00 грн. Оскільки згодом з`ясувалось, що спірній земельній ділянці вже присвоєно кадастровий номер, необхідність в його отриманні відпала, однак, грошові кошти були сплачені.

Просила визнати незаконним та скасувати пункт 3 додатку 1 рішення 26 сесії Харківської міської ради 6 скликання № 1266/13 від 25 вересня 2013 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» такого змісту: «3. ОСОБА_5 передати у власність земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:013:0118) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 »; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати недійсним видане ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 на її користь земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); стягнути на її користь з Харківської міської ради 2500,00 грн., як відшкодування майнової шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково, визнано недійсними та скасовано пункт 3 Додатку 1 Рішення 26 сесії 6 скликання Харківської міської ради № 1266/13 від 25 вересня 2013 року «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок», а саме: 3. ОСОБА_5 . Передати у власність земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 63101366000:14:013:0118) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 »; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 63101366000:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); визнано недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 63101366000:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на ім`я ОСОБА_5 ; витребувано з володіння ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1000 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , кадастровий номер: 63101366000:14:013:0118, цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); стягнуто на користь ОСОБА_1 з Харківської міської ради витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7600,00 грн.; в іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Харківська міська рада та ОСОБА_5 подали апеляційні скарги, в яких Харківська міська рада просила рішення скасувати в частині, якою задоволено позовні вимоги, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову повністю. ОСОБА_5 просив рішення скасувати, ухвалити за результатами розгляду справи постанову про відмову в задоволенні позову.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

При цьому, Харківська міська рада вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що постановою Верховного Суду у справі № 922/3408/15 відмовлено Харківській міській раді в задоволенні позову з мотивів відсутності порушеного права Харківської міської ради у зв`язку з тим, що спірна земельна ділянка фактично вибула із власності ради на підставі рішення від 25 вересня 2013 року № 1266/13, яким ОСОБА_5 була передана у приватну власність, а отже сам ОСОБА_5 повинен був звернутися з відповідним позовом, оскільки саме його права порушуються рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради від 20 жовтня 1994 року № 744. Вказала, що будь-яких висновків щодо приналежності земельної ділянки ані до земель м. Харкова, ані до земель Циркунівської селищної ради судом не зроблено. Проте, Харківською міською радою надано до суду підписані Харківським міським головою та сільською головою Циркунівської селищної ради скріплені печатками акти погодження території №№ 1, 2, 3, 4, які були складені між Харківською міською радою та Циркунівською сільською радою у зв`язку із прийняттям Постанови Верховної Ради України за № 5215-VI від 06 вересня 2012 року, якими погоджено, які саме території земель вилучаються від Циркунівської сільської ради та додаються до м. Харкова. Складаючи вказані акти погодження території, була розроблена картографічна схема територій, які додаються до земель Харківської міської ради, що є складовою частиною проекту землеустрою щодо зміни і встановлення межі м. Харкова, з якої вбачається, що спірна земельна ділянка на момент прийняття постанови територіально вже була розташована на землях територіальної громади м. Харкова та не відносилась до приєднаних за рахунок Циркунівської селищної ради землях. Також це підтверджується інформацією Головного управління Держземагентства у Харківській області від 09 липня 2018 року, згідно якого за наявних в управлінні планово-картографічних матеріалів, а також відповідно даних програми ведення державного земельного кадастру НКС, зазначена земельна ділянка на даний час та на момент передачі її у власність Циркунівською сільською радою Харківського району знаходилась за межами території Циркунівської сільської ради. Зазначила, що згідно листа містобудування та архітектури від 15 грудня 2015 року відповідно до генерального плану Київського району, розробленого у складі генерального плану м. Харкова, який виконано у листопаді 1983 року Державним проектним інститутом з планування та забудови міста «Харківпроект» на замовлення Держбуду УРСР, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 № 32-А знаходилася в межах міста Харкова станом на 1983 рік. Як вбачається з планшетів стереотопографічної зйомки М 1:5000 Головного управління геодезії та картографії при Раді Міністрів УРСР, які виконані інститутом «УКРГИИГИС» у 1976 році, зазначена земельна ділянка знаходилась в межах міста Харкова. Також вказала, що ухвалою суду від 10 січня 2019 року їй безпідставно відмовлено в проведенні судової експертизи для вирішення питання належності земельної ділянки до того чи іншого населеного пункту. Звернула увагу на те, що представником Харківської міської ради не заявлялось клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу за відсутності клопотання про стягнення та позивачка не просила суд стягнути такі витрати і в позовній заяві. Суд першої інстанції фактично з власної ініціативи, за відсутності клопотання позивачки, відсутності детального опису робіт, не ставлячи це питання на обговорення, стягнув в повному обсязі витрати на правничу допомогу згідно з розписками про отримання договору. Також, вказала, що всю суму цих витрат стягнуто тільки з Харківської міської ради, хоча вона є другим відповідачем. Зазначила, що лише з 08 квітня 2019 року ОСОБА_2 здійснював представництво у справі в якості адвоката, а отже не підлягають відшкодуванню витрати до цієї дати.

ОСОБА_5 вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не звернув увагу на те, що відповідно до змісту постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI спірна земельна ділянка не була включена в 2012 році до нових меж міста Харкова, оскільки вже знаходилась в межах міста. Вказав, що судом першої інстанції неправомірно зроблено висновок про те, що за актом приймання-передачі від 18 березня 2013 року державні акти на право власності на земельні ділянки, які було вилучено із земель Циркунівської сільської ради та зараховано до складу нової межі, у тому числі, державний акт на ім`я позивачки на право власності на земельну ділянку Циркунівською сільською радою Харківського району були передані Управлінню Держземагентства у м. Харкові, однак даний акт відсутній в матеріалах справи, а є лише копія відповіді на листування між представником позивачки та сторонніми організаціями, які не є учасниками справи. Також, зазначив, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у проведенні експертизи, метою якої було надати відповідь на питання, чи перебувала спірна земельна ділянка в межах міста Харкова, чи було її включено в нові межі міста в 2012 році. Також вказав, що матеріали справи не містять будь-яких розрахунків понесених витрат на правничу допомогу, а лише численні копії документів про сплату або передачу позивачкою грошей певному колу осіб.

05 грудня 2019 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли відзиви на апеляційні скарги, в яких вона вважала рішення суду законним, а апеляційні скарги необґрунтованими. При цьому вказала, що право у ОСОБА_5 на земельну ділянку не виникло, оскільки існує презумція права власності на її земельну ділянку, яку відповідач незаконно передав ОСОБА_5 

06 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшло клопотання представника позивачки про приєднання документів до матеріалів справи, яке задоволено.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг вважає, що апеляційні скарги  ОСОБА_5 , Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 довела, що оскаржуваним рішенням Харківської міської ради порушено її право як власника земельної ділянки.

Проте, повністю з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Циркунівської сільської ради народних депутатів Харківського району Харківської області № 744 від 20 жовтня 1994 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку», передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку з фонду земель Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області площею 1000 кв м по АДРЕСА_1 під будівництво індивідуального жилого будинку та зобов`язано ОСОБА_1 оформити необхідну технічну документацію, та вести будівництво згідно прикладеного проекту забудови (а. с.7 том 1).

06 грудня 1996 року ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на землю серія ХР 25-00-000318 на підставі рішення Циркунівської сільської ради народних депутатів від 20 жовтня 1994 року № 744, площею 0,10 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Циркунівської сільської ради АДРЕСА_1 , для будівництва індивідуального житлового будинку та який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1779 (а. с.9-10 том 1).

Рішенням Харківської міської ради Харківської області 16 сесії 6 скликання № 759/12 від 22 червня 2012 року «Про надання дозволу громадянам на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» надано дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам України, зазначений у додатку № 1 до цього рішення (а.с.184 том 1).

Як вбачається з пункту 3.1 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради Харківської області 16 сесії 6 скликання № 759/12 від 22 червня 2012 року надано дозвіл громадянину України ОСОБА_5 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею орієнтовно 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 (а.с.185-187 том 1).

Рішенням 26 сесії 6 скликання Харківської міської ради № 1266/13 від 25 вересня 2013 року затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам, зазначеним у додатках №№ 1, 2, 3, 6 до цього рішення. Передано у приватну власність земельні ділянки громадянам України, зазначеним у додатках №№ 1, 4 до цього рішення.

Із пункту 3 додатку № 1 до вказаного рішення вбачається, що передано ОСОБА_5 у власність земельну ділянку, що належить територіальній громаді м. Харкова (кадастровий номер 6310136600:14:013:0118) за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.42-45 том 3).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 13080150 від 20 листопада 2013 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 13079918 від 20 листопада 2013 року вбачається, що власником земельної ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, є ОСОБА_5 (а.с.127, 128 том 2).

Із планшетів стереотопографічної зйомки М 1:5000 Головного управління геодезії та картографії при Раді Міністрів УРСР, які виконані інститутом «УКРГИИГИС» вбачається, що у 1976 році земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, знаходилася в межах міста Харкова.

Як вбачається з генерального плану міста Харкова, який виконано у листопаді 1983 року Державним проектним інститутом з планування та забудови міста «Харківпроект» на замовлення Держбуду УРСР, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, знаходилася в межах міста Харкова, які зазначені як існуючі станом на 1983 рік. Вищенаведений генеральний план міста Харкова діяв протягом 1993-1997 років.

Із постанови Верховної Ради України № 5215-VI від 06 вересня 2012 року «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області», якою встановлено нові межі міста Харкова, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 6310136600:14:013:0118, знаходилася в межах міста Харкова, які діяли до 06 вересня 2012 року (а.с.145-146 том 1).

За інформацією Міськрайонного управління у Харківському районі та м. Люботині Головного управління Держгеокадастру у Харківській області та наявних в Управлінні планово-картографічних матеріалів (проект формування території та встановлення меж населених пунктів Циркунівської сільської ради Харківського району, що був розроблений ХФ «Інститут землеустрою УААН» та затверджений рішенням ХІІІ сесії Харківської районної ради народних депутатів ХХІ скликання від 21 вересня 1993 року), а також відповідно даних програми ведення державного земельного кадастру НКС, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 на території Циркунівської сільської ради на даний час та на момент передачі її у власність Циркунівською сільською радою Харківського району Харківської області знаходиться (знаходилась) за межами території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області (а.с.213 том 3).

З викопіювання розташування масиву забудови по АДРЕСА_1 на території Циркунівської сільської ради, копії з плану земель сільської ради станом на 1993 рік вбачається, що АДРЕСА_1 розташована в межах села Циркуни (а.с.22 том 2).

Постановою Верховної Ради України 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» змінено межі міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області, збільшивши територію міста на 4450,58 гектара земель, в тому числі, за рахунок 208,98 гектара земель - Циркунівської сільської ради Харківського району.

Рішенням Харківської міської ради Харківської області 20 сесії 6 скликання від 24 жовтня 2012 року № 907/12 «Про впорядкування найменувань» з метою встановлення та впорядкування найменувань елементів вулично-дорожньої мережі на території, що включена до меж міста Харкова згідно з постановою Верховної Ради України 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» визначено перелік поточних назв елементів вулично-дорожньої мережі міста на території, що включена до меж м. Харкова, згідно з додатком № 1.

Рішенням Харківської міської ради 24 сесії 6 скликання від 22 травня 2013 року № 1159/13 «Про впорядкування найменувань» з метою встановлення та впорядкування найменувань елементів вулично-дорожньої мережі на території, що включена до меж міста Харкова згідно з постановою Верховної Ради України 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівського і Харківського районів Харківської області» внесено зміни до рішення Харківської міської ради Харківської області 20 сесії 6 скликання  від 24 жовтня 2012 року № 907/12 «Про впорядкування найменувань».

Із вказаних змін вбачається, що пункт 8 додатку № 1 до рішення Харківської міської ради Харківської області 20 сесії 6 скликання  від 24 жовтня 2012 року № 907/12 «Про впорядкування найменувань» доповнено, зокрема, рядком «АДРЕСА_1».

Також, доповнено розділ «Перелік назв елементи вулично-дорожньої мережі м. Циркуни, включених до м. Харкова»  додатку № 2 рішення Харківської міської ради Харківської області 20 сесії 6 скликання  від 24 жовтня 2012 року № 907/12 «Про впорядкування найменувань», зокрема,у кварталі малоповерхової забудови житлового комплексу « Зарічний »: АДРЕСА_1 - АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року).

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. 

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій «законності» означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю.

Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки ЄСПЛ рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною п`ятої статті 116 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Частиною першою статті 118 ЗК України визначено, що громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно із частини другої та частини третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян на землю здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування.

Частиною першою статті 154 ЗК України передбачено, що органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обов`язки чи обмеження.

Відповідно до статті 19 Конституції України, частини третьої статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції України або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Статтею 6 ЗК України в редакції 1990 року передбачено, що громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

Згідно статті 9 ЗК України в редакції 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить  передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

Статтею 17 ЗК України в редакції 1990 року передбачено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Статтею 22 ЗК України в редакції 1990 року передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.  Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі, на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється.

Відповідно до статті 23 ЗК України в редакції 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Статтею 43 ЗК України в редакції 1990 року передбачено, що права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом.  Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов`язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства.  Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 173 цього Кодексу межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.  Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів.  Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті.

Згідно статті 174 зазначеного Кодексу рішення про встановлення і зміну меж районів і міст приймається Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України.  Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад.  Рішення про встановлення і зміну меж сіл, селищ, які не входять до складу відповідного району, або у разі, якщо районна рада не утворена, приймаються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими радами за поданням відповідних сільських, селищних рад.  Рішення про встановлення і зміну меж районів у містах приймається міською радою за поданням відповідних районних у містах рад.

Пунктом «а» частини 1 статті 184 цього Кодексу передбачено, що землеустрій передбачає встановлення (відновлення) на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, землеволодінь і землекористувань.

Статтею 46 Закону України «Про землеустрій», в редакції чинній на момент оскаржуваного рішення, передбачено, що для встановлення або зміни меж адміністративно-територіальних утворень розробляються проекти землеустрою щодо встановлення (зміни) меж відповідних адміністративно-територіальних утворень. Проект землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальної одиниці підлягає погодженню сільськими, селищними, міськими, районними радами, районними державними адміністраціями, за рахунок території яких планується здійснити розширення її меж. У разі розширення меж населеного пункту за рахунок території, яка не входить до складу відповідного району, або якщо районна рада не утворена, проект погоджується з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною державною адміністрацією.

Матеріали справи свідчать про те, що набуття права власності на земельні ділянки сторонами є правомірним. Питання стосується їх розташування. Сторони, їх представники та представник Харківської міської ради в суді апеляційної інстанції не довели, що земельна ділянка по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 - одна й та сама земельна ділянка, але із зміненою адресою. Матеріали справи містять суперечливі дані щодо дати включення АДРЕСА_1 до території міста Харкова та її перейменування на АДРЕСА_2 . Так, одні матеріали справи містять перейменування АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 без нумерації будинків (а. с. 40 т.3); інші - АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1, АДРЕСА_2 на АДРЕСА_2 без нумерації будинків (а. с. 47, 49, т.3). Листування між сторонами та Управлінням містобудування та архітектури, Управлінням Держземагентства у Харківському районі Харківської області, виконавчим комітетом Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області також надали суперечливі відповіді щодо цього питання. 

Так, як вбачається з відповіді Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області № 1497 від 08 травня 2014 року, із книги записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, в архіві управління обліковується запис № 1779 від 06 грудня 1996 року, на ім`я ОСОБА_1 , серія ХР № 25-00-000318, адреса земельної ділянки: АДРЕСА_1 , цільове використання: для будівництва індивідуального житлового будинку, площа 0,1000 га, підстава надання: рішення від 20 жовтня 1994 року № 744 Циркунівської сільської ради (а.с.13 том 1, а.с.14 том 2).

З листа виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області № 416 від 22 травня 2014 року вбачається, що згідно постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну і встановлення меж міста Харків, Дергачівсього і Харківського районів Харківської області» територія місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 увійшла до міста Харкова (а.с.14 том 1).

Із повідомлення Головного управління Держземагентства у Харківській області № П-229/0/9-515/0/14-14 від 02 червня 2014 року вбачається, що згідно інформації, наданої Управлінням Держземагентства у місті Харкові державна реєстрація земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2 (кадастровий номер 6310136600:14:013:0118) здійснена на підставі заяви ОСОБА_5 відповідно до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (розробленого згідно рішення 16 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 22 червня 2012 року № 759/12) (а.с.15 том 1).

Як вбачається з повідомлення Управління містобудування та архітектури № П-0-5/6/216-14.01.01-07 від 21 листопада 2014 року інформація щодо місця розташування земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 в Управлінні відсутня.

Із відповіді Головного управління Держземагентства у Харківській області № 11-20-9-6689/0/9-15 від 20 березня 2015 року вбачається, що за результатами розгляду матеріалів, наявних картографічних планів, включаючи дані проектів встановлення меж населених пунктів та проекти формування територій сільських та селищних рад Харківської області 1992-1996 років встановлено, що запитувана земельна ділянка розташована в межах м. Харкова та територіально не відноситься до Циркунівської сільської ради Харківського району (а.с.1 том 2).

З відповіді Управління містобудування та архітектури № 1045/0/27-15 від 05 березня 2015 року вбачається, що у результаті перевірки встановлено, що вказана земельна ділянка, відповідно до графічних матеріалів управління містобудування та архітектури (топографічні плани М 1:2000) на період оформлення знаходилась в межах міста Харкова ( існуючих на той час та перспективних) по АДРЕСА_2 .

Як вбачається з протоколу проведення перевірки документації із землеустрою та обмінного файлу від 03 грудня 2012 року результати проведення перевірки в територіальному органі (Міськрайонне управління Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківської області) територія увійшла до м. Харкова згідно Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» (а.с.13 том 2).

З листа Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області № 1423 від 25 березня 2015 року вбачається, що земельна ділянка розташована на території, яка увійшла до м. Харкова, згідно Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» підстав для здійснення державної реєстрації 03 грудня 2012 року не було (а.с.19 том 2).

З відповіді виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області № 53 від 19 січня 2015 року вбачається, що згідно з Постановою Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» територія місця розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 увійшла до міста Харкова (а.с.20, 21 том 2).

З повідомлення Харківського районного відділу (з обслуговування Харківського району та міста Люботин) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області № 93/5464 від 23 квітня 2015 року вбачається, що 03 грудня 2012 року Міськрайонним управлінням Держкомзему у місті Люботин і Харківському районі Харківській області ОСОБА_1 було відмовлено в реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі у зв`язку з тим, що територія, на якій розташована земельна ділянка увійшла до міста Харкова згідно Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів». 10 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Харківської міської ради із зверненням з проханням змінити адресу земельної ділянки у зв`язку із приєднанням до території міста Харкова. Згідно листа Управління містобудування та архітектури Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області № П-5-21866/1-13.08-39 від 07 квітня 2014 року рішенням 26 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 25 вересня 2013 року № 1266/13 (п.3 додатку № 1) земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 передана у власність ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по АДРЕСА_2 . В проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_5 для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_2 міститься лист Управління Держземагентства у м. Харкові № 1982/08 від 06 квітня 2012 року, в якому зазначено, що правовстановлюючих документів на право власності або права користування на земельну ділянку по АДРЕСА_2 не обліковуються. Таким чином, є достатні підстави вважати, що посадові особи Управління Держкомзему у м. Харкові, надали недостовірні відомості щодо відсутності обліків права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку (а.с.81-82 том 2).

Як вбачається з відповіді виконавчого комітету Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області № 319 від 27 квітня 2015 року згідно технічного звіту по підготовці та видачі державних актів на право приватної власності на землю громадянам на території Циркунівської сільської ради Харківського району Харківської області, виконаного державним підприємством «Харківський інститут Землеустрою» у 1996 році ОСОБА_1 було видано державний акт на право приватної власності на землю серія ХР № 25-00-000318 на земельну ділянку в АДРЕСА_1 . Згідно Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» територія місце розташування земельної ділянки по АДРЕСА_1 увійшла до міста Харкова. До прийняття постанови від 06 вересня 2012 року № 5215-VI земельна ділянка по АДРЕСА_1 обліковувалась як така, що розташована на території Циркунівської сільської ради в АДРЕСА_1 (а.с.97 том 2).

Із відповіді Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області № 1239 від 14 квітня 2014 року вбачається, що у зв`язку з набранням чинності Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» змінено межі Харківського району. Відповідно до планово-картографічних матеріалів земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 увійшла до території м. Харків. Згідно акту прийому-передачі державних актів на право власності на землю від 18 березня 2013 року архівні матеріали на вищезазначену земельну ділянку передано до Управління Держземагентства у м. Харків (а.с.48 том 3).

Як вбачається з листа Відділу містобудування та архітектури Харківської районної державної адміністрації № 451 від 15 грудня 2015 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 до прийняття та набрання чинності Постанови Верховної Ради України від 06 вересня 2012 року № 5215-VI «Про зміну та встановлення меж м. Харків, Дергачівського і Харківського районів» відносилась до земель Циркунівської сільської ради (а.с.51 том 3).

Із переліку державних актів на право власності на земельні ділянки, які вилучаються із земель Циркунівської сільської ради Харківського району та зараховуються до складу нової межі м. Харкова вбачається, що 18 березня 2013 року Управління Держземагентства у Харківському районі Харківської області передав державні акти на право власності на земельні ділянки, зокрема, державний акт серія ХР № 25-00-000318 за номером 1779 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , що виданий ОСОБА_1 , а Управління Держземагентства у м. Харкові Харківської області отримав їх (а.с.56-57 том 3).

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що протягом 17 років надану їй земельну ділянку за призначенням вона не використовувала, оскільки у неї були певні причини для цього. На цій земельній ділянці вона вирощувала овочі, будинок не побудувала. 

Представник ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що спірна земельна ділянка - тотожня, оскільки координати, які містяться в обох документах, виготовлених різними особами в різний час, співпадають. Також, звернув увагу суду на відібрані ним з матеріалів справи, які міститься в 6 томах, документи щодо того, що АДРЕСА_1 перейменована на АДРЕСА_2 та увійшла до території міста. Однак, в матеріалах справи, які не відібрані представником позивачки, містяться і інші документи, які вказують на те, що АДРЕСА_2 знаходилася в межах міста з 1976 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснив, що на земельній ділянці, яка видана йому, ніяких споруд не збудовано, межі земельної ділянки відсутні, і сама земельна ділянка знаходиться в занедбаному стані.

За його клопотанням в суді апеляційної інстанції було призначено судову земельно - технічну експертизу, яку не проведено у зв`язку з недостатністю документів (вихідних даних).

Також, судом апеляційної інстанції з Департаменту містобудування, архітектури та земельних відносин Харківської міської ради витребувано витяг з затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення межі міста Харкова (на місцевості) та викопіювання стереотопографічної зйомки 1976 року з координатами у масштабі 1:5000, що має гриф обмеження «для службового користування», які долучено до матеріалів справи і в яких зазначено, що АДРЕСА_2 з 1976 року знаходиться в межах міста Харкова.

Клопотань щодо проведення судових експертиз від сторін до суду апеляційної інстанції більше не надходило.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції, неповно з`ясувавши обставини справи, дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову ОСОБА_1 .

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_1 та звертає увагу на таке.

Згідно частини першої статті  15, частини першої статті  16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так,  статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Матеріали справи не спростовують того, що земельні ділянки сторони отримали правомірно. Виходячи з цього, позивачка не позбавлена права обрати інший спосіб захисту її прав, який буде належним та ефективним.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційні скарги задоволено, з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 та Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційних скарг в розмірі 730, 80 грн на кожного.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до частини 6 статті 259 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України 

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги  ОСОБА_5 , Харківської міської ради - задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , Харківської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, Циркунівська сільська рада про визнання незаконним та скасування частково рішення Харківської міської ради, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку, витребування майна, визнання права власності та відшкодування шкоди - залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 730, 80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 730, 80 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                            І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець

                                                                       В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 02 листопада 2020 року.