Ухвала
 
25 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/15779/14-ц
провадження № 61-10663св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Жданової В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С .О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,  
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро»,
відповідачі: ОСОБА_1 , приватне підприємство «Цифрал»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 , приватного підприємства «Цифрал» (далі - ПП «Цифрал»), у якому просило:
-          звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 ;
-          передати предмет іпотеки на період до моменту реєстрації права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно в управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» із спрямуванням доходів, отриманих від використання предмета іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором;
-          з метою реалізації рішення суду вилучити в ОСОБА_1 та фактично передати ПАТ «Банк Кредит Дніпро» шляхом укладення акта прийому-передачі нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 ;
-          стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ПП «Цифрал» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від                  23 листопада 2007 року № 231107-UAN та договором поруки від                          23 листопада 2007 року в розмірі 2 008 365 грн 12 коп.
Позов мотивований тим, що 23 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кредит Дніпро», укладений кредитний договір № 231107-UAN, за умовами якого позичальнику наданий кредит в сумі 3 500 000 грн строком до 22 листопада 2017 року зі сплатою 30 % річних.
Того ж дня з метою забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та позичальником укладений договір іпотеки № 231107-UAN-іп, відповідно до пункту 1.3 якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .
Також з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 231107-UAN від 23 листопада 2007 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ПП «Цифрал» укладений договір поруки від                        03 грудня 2009 року № 021209-UAN, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати за виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.
Посилаючись на те, що відповідачі не виконали взяті на себе  зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач просив задовольнити позовні вимоги.   
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від                           12 лютого 2015 року позов задоволено. В рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 в сумі 5 997 999 грн перед ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором від 23 листопада 2007 року № 231107-UAH, загальна заборгованість за яким станом на 01 жовтня 2014 року складає 8 006 364 грн 12 коп., звернуто стягненн шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме на: квартиру в житловому будинку літ А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м та розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Визнано за ПАТ «Банк Кредит Дніпро» право власності на предмет іпотеки за договором іпотеки від 23 листопада 2007 року № 231107-UAN-іп, а саме на: квартиру в житловому будинку літ А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 за вартістю 5 997 999 грн без урахування ПДВ. Предмет іпотеки, а саме: квартиру в житловому будинку літ. А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що зареєстрована за ОСОБА_1 -передано на період до моменту реєстрації права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно в управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» із спрямуванням доходів, отриманих від використання предмета іпотеки, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Вилучено у ОСОБА_1 та фактично передано ПАТ «Банк Кредит Дніпро», шляхом укладання акта прийому-передачі нерухомого майна, а саме: квартири в житловому будинку літ.А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м, та розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ПП «Цифрал» на користь ПАТ «Банк Кредит Дніпро» заборгованість за кредитним договором від 23 листопада 2007 року                               № 231107-UAN та договором поруки від 03 грудня 2009 року № 021209-UAN в сумі 1 880 092 грн 27 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за умовами кредитного договору № 231107-UAN від 23 листопада 2007 року, внаслідок чого станом на 01 жовтня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 8 006 364 грн 12 коп., що відповідно до умов договору іпотеки                                        № 231107-UAN-іп від 23 листопада 2007 року та статті 37 Закону України «Про іпотеку» є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки в обраний позивачем спосіб. Встановивши, що вартість предмета іпотеки становить 5 997 999 грн, місцевий суд дійшов висновку, що інша частина заборгованості в розмірі 2 008 365 грн 12 коп. підлягає стягненню в солідарному порядку з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ПП «Цифрал».
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня                   2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2015 року - скасовано. Позов ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , приватного підприємства «Цифрал» про стягнення заборгованості  задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості                                   ОСОБА_1 перед ПАТ «Банк Кредит Дніпро» за кредитним договором від 23 листопада 2007 року № 231107-UAH в розмірі 7 012 001 грн 21 коп., яка складається з наступного: заборгованості за кредитом - 3 573 584 грн                          10 коп.; суми несплачених відсотків - 2 792 935 грн 68 коп.; суми пені за несвоєчасне погашення кредиту - 292 000 грн; суми інфляційної заборгованості за кредитом - 353 481 грн 43 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки з іпотечним договором від 23 листопада 2007 року                                   № 231107-UAN-іп, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме на: квартиру в житловому будинку літ А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м та розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2007 року. Визнано за ПАТ «Банк Кредит Дніпро» право власності на предмет іпотеки, а саме на: квартиру в житловому будинку літ А-7, яка складається з: 1-житлова кімната, 2-санвузол, І,ІІ - балкон, площею: загальною 295,8 кв. м, житловою 293,1 кв. м та розташована за адресою:                    АДРЕСА_2 вартістю 9 197 563 грн 78 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Провадження в частині позовних вимог ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ПП «Цифрал» про стягнення заборгованості закрито. В решті позовних вимог відмовлено. 
 
Апеляційний суд не погодився з визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості за кредитним договором № 231107-UAN від 23 листопада 2007 року, навів новий розрахунок, визнав, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності слід проводити з розрахунку заборгованості, яка становить 7 012 001 грн 21 коп. 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про передачу в управління ПАТ «Банк Кредит Дніпро» іпотечної квартири, суд апеляційної інстанції виходив з того, що положення статей 34, 39 Закону України «Про іпотеку» можуть бути застосовані лише у разі ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права продажу предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві або шляхом його продажу з публічних торгів.
Встановивши, що позовні вимоги ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ПП «Цифрал» про стягнення заборгованості підлягають розгляду за правилами господарського судочинства, апеляційний суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в цій частині, оскільки не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних судочинства.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У липні 2020 року ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, звернулась до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і направити справу на новий судовий розгляд. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права та обов`язки, не залучивши до участі в справі.  Квартира, яка є предметом іпотеки, була придбана під час шлюбу, а тому вважається спільною сумісною власністю подружжя. Сторони договору іпотеки визначили звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності як позасудовий спосіб звернення стягнення і не передбачали можливості іпотекодержателя звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У жовтні 2012 року банк звертався до ОСОБА_3 з вимогою про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з чим кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нараховувати проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції. 
 
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та узагальнення його доводів
 
У серпні 2020 року АТ «Банк Кредит Дніпро» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що ОСОБА_2 була обізнана про існування оскаржуваного судового рішення, на підставі якого банк звернувся до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Рішення апеляційного суду відповідає практиці суду касаційної інстанції, яка існувала на час його ухвалення, а скасування рішення на підставі правової позиції, яка була сформована після ухвалення рішення суду, є порушенням верховенства права та принципу правової визначеності. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її з суду першої інстанції. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У серпні 2020 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу за позовом ПАТ «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , ПП «Цифрал» про стягнення заборгованості призначено до розгляду. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених в частині першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційне провадження у справі підлягає закриттю з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 23 листопада 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Кредит-Дніпро», правонаступником якого є ПАТ «Банк Кредит Дніпро», укладений кредитний договір № 231107-UAN, за умовами якого позичальнику наданий кредит в сумі 3 500 000 грн строком до 22 листопада 2017 року зі сплатою 30 % річних.
 
Того ж дня з метою забезпечення повного і своєчасного виконання ОСОБА_1 зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та позичальником укладений договір іпотеки № 231107-UAN-іп, відповідно до пункту 1.3 якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 .
Згідно з пунктом 5.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо в момент настання строку виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, забезпеченого іпотекою за цим договором, воно не буде виконано та/або неналежне виконання цього договору. Іпотекодержатель має право достроково, незалежно від настання стоку виконання іпотекодавцем основного зобов`язання звернути стягнення на предмет іпотеки, за цим договором, у разі, в тому числі, порушення іпотекодавцем умов кредитного договору від 23 листопада 2007 року                           № 231107-UAN в т.ч. несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом, невиконання вимоги Заставодержателя про дострокове повернення кредиту та інших платежів та інших умов. 
Відповідно до пункту 7.2 договору іпотеки при зверненні стягнення на предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право: а) здійснити реалізацію предмету іпотеки у порядку, що передбачений чинним законодавством України, б) самостійно реалізувати предмет іпотеки, в) вступити у право власності на предмет іпотеки
Позасудове врегулювання за цим договором здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в пункті 7 цього договору. Зазначене застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі іпотеки, дозволяє звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом досудового врегулювання без додаткового укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя (пункт 8.1 договору іпотеки).
Також з метою забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором № 231107-UAN від 23 листопада 2007 року між ПАТ «Банк Кредит Дніпро» та ПП «Цифрал» укладений договір поруки від                        03 грудня 2009 року № 021209-UAN, відповідно до умов якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати за виконання боржником своїх зобов`язань за кредитним договором.
 
В подальшому між сторонами укладено додаткові договори до кредитного договору № 231107-UAN від 23 листопада 2007 року, якими змінено умови кредитного договору. 
 
У зв`язку з виникненням  у        ОСОБА_4 заборгованості перед ПАТ «Банк Кредит Дніпро» банк надіслав на адресу позичальника вимогу від 26 жовтня 2012 року №6/21/1-8462 з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, якаотримана    ОСОБА_1 02 листопада 2012 року, проте залишена без задоволення.
 
23 жовтня 2012 року ПАТ «Банк Кредит Дніпро» надіслало на адресу поручителя ПП «Цифрал» вимогу № 6/21-8464 про стягнення заборгованості, яка отримана поручителем 06 листопада 2012 року, проте залишена без задоволення.
З наданого банком розрахунку вбачається, що станом на 01 жовтня 2014 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 23 листопада 2007 року № 231107-UANстановить 8 006 364 грн 12 коп., яка складається з: суми несплаченої частини кредиту - 3 573 584 грн 10 коп.; відсотків за користування кредитними коштами - 2 792 935 грн 68 коп.; пені за несвоєчасне погашення частки кредиту - 400 692 грн 83 коп.; пені за несвоєчасне погашення нарахованих процентів - 311 547грн 94 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату кредиту - 128 272 грн 85 коп.; 3 % річних за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за користування кредитами - 106 036 грн 54 коп.; інфляційної заборгованості за наданим кредитом - 389 084грн 12 коп.; інфляційної заборгованості за несплаченими відсотками - 304 210 грн 06 коп.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
 
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У статті 12 Закону визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його               невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.
 
Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
У справі, що переглядається, апеляційний суд встановив, що позичальник ОСОБА_1 порушив кредитні зобов`язання та допустив заборгованість, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» є підставою для звернення стягнення на квартиру  АДРЕСА_1 , яка є предметом іпотеки, в обраний позивачем спосіб.
 
ОСОБА_2 , яка не брала участі у справі, звертаючись до суду касаційної інстанції, посилається на те, що вона є дружиною ОСОБА_1 , та вважає, що вказаним рішенням вирішено питання про її права та обов`язки, оскільки квартира  АДРЕСА_1 придбана у період шлюбу та є спільним сумісним майном подружжя. 
 
Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Положеннями частин першої та третьої статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.
 
Колегія Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що права дружини ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на розпорядження спільним майном подружжя за взаємною згодою, на яке рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року звернуто стягнення, не порушені, оскільки відповідно до нотаріально посвідченої заяви від                              23 листопада 2007 року, яка міститься в матеріалах справи, вона, як дружина позичальника, надавала згоду на укладення останнім договору іпотеки, предметом якої є квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцю згідно договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2007 року. 
 
Договір іпотеки від 23 листопада 2007 року № 231107-UAN-іп є чинним, відомостей про його оскарження іпотекодавцем або дружиною                    іпотекодавця - ОСОБА_2 , яка давала згоду на укладення вказаного правочину, матеріали справи не містять. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 389 ЦПК України особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.
 
На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
 
Отже, необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права на касаційне оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.
 
Верховний Суд наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
 
При цьому Верховний Суд враховує, що реалізація іпотекодержателем звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього сторонами іпотечного договору визначено як позасудовий спосіб захисту своїх прав (пункт 8.1 договору іпотеки № 231107-UAN-іп від                                 23 листопада 2007 року). Разом з цим, ОСОБА_2 не є стороною цього договору та не брала участі в обговоренні способу захисту банком своїх прав, а лише надавала згоду подружжю на передачу спільного майна в іпотеку.
 
Отже, реалізація іпотекодержателем судового, а не позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки, а також визначення розміру заборгованості потенційно може свідчити про порушення прав сторін цього договору, які не оскаржували судове рішення у касаційному порядку, а не заявника  ОСОБА_2 , яка лише висловила свою згоду на передачу майна в іпотеку.
 
Право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті                                  6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), треба розуміти у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного й обов`язкового рішення суду лише тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Винятки з цього принципу можуть бути лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) від 03 квітня 2008 року, заява № 3236/03, § 40), зокрема з метою виправлення «суттєвих недоліків» або «судової помилки» («Сутяжник проти Росії» (Sutyazhnik                        v. Russia) від 23 липня 2009 року, заява № 8269/02, § 35).
Таким чином, одним з аспектів принципу правової визначеності є те, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Остаточні рішення національних судів не повинні бути предметом оскарження. Можливість скасування остаточних рішень, без урахування при цьому безспірних підстав публічного інтересу, та невизначеність у часі на їх оскарження несумісні з принципом юридичної визначеності. Тому категорію res judicata слід вважати визначальною й такою, що гарантує незмінність установленого статусу учасників спору, що визнано державою та забезпечує сталість правозастосовних актів. Правова визначеність також полягає в тому, щоб остаточні рішення судів були виконані.
 
Ініціювання перегляду в касаційному порядку судового рішення більш ніж через три роки особою, яка не брала участі у справі, за умови, що сторони у справі не скористались правом на касаційне оскарження, є втручанням в принцип res judicata і таке втручання з огляду на поведінку учасників справи є невиправданим. 
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося
 
Таким чином, після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 встановлено, що рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 жовтня 2016 року не вирішує питання про права та обов`язки особи, яка подала касаційну скаргу, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України є підставою для закриття касаційного провадження. 
 
Керуючись статтями 389, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від                         07 жовтня 2016 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 , приватного підприємства «Цифрал» про стягнення заборгованості закрити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                           В. С. Жданова
Судді :                                                                                                     В. М. Ігнатенко
                                                                                                                 С. О. Карпенко
                                                                                                                 В. А. Стрільчук
                                                                                                                 М. Ю. Тітов