Постанова
Іменем України
 
28 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 523/18181/18
провадження № 61-14767св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Терещенко Іллі Ігоровича на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року у складі судді Сувертак І. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Журавльова О. Г., Кравця Ю. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позовну заяву і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей,посилаючись на те, що з 09 березня 2002 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_4 , які проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. ОСОБА_2 працює на суднах закордонних компаній і 03 червня 2018 року  уклав з Компанією «Еднок Лоджістікс енд Сервісіс» на необмежений термін контракт найму, за умовами якого погодився нести службу в цій компанії на посаді вахтового помічника капітана, а компанія зобов`язалася сплачувати працівнику за його послуги заробітну плату в розмірі 190 доларів США на день та 40 доларів США  на місяць. Тобто щомісячний заробіток відповідача складає 5 740 доларів США і він має можливість сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 950 доларів США на кожну дитину до досягнення ними повноліття, що складає 1/3 частину його середньомісячного заробітку. За переклад зазначеного контракту з англійської                   на українську мову вона сплатила 960 грн, а за надання правничої допомоги  адвоката - 300 грн. Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в розмірі 950 доларів США щомісячно на кожну дитину, починаючи з 01 листопада 2018 року до досягнення ними повноліття, витрати на переклад контракту - 960 грн, витрати на правничу допомогу - 300 грн. 
 
У лютому 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Грицак К. В. подала відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що сторони проживають зі своїми дітьми за однією адресою і відповідач надає матеріальну допомогу безпосередньо дітям. Позивач не надала до суду оригіналу чи нотаріально посвідченої копії перекладу контракту найму, укладеного 03 червня 2018 року між ОСОБА_2 та Компанією «Еднок Лоджістікс енд Сервісіс». Відповідач не отримує доходів за вказаним контрактом, що підтверджується довідкою Публічного акціонерного товариства «МТБ БАНК» від 06 лютого 2019 року № 10-01/15. Відповідач не працевлаштований, тому сторони повинні нести витрати на утримання дітей в рівних частинах. Розмір аліментів, які просить стягувати позивач на утримання дітей, є значно завищеним та не відповідає дійсним витратам на забезпечення належних умов життя неповнолітніх дітей.
 
Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року,                      з урахуванням ухвали цього суду від 05 серпня 2019 року про виправлення            описок, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти, починаючи з дати подання позову - 26 грудня 2018 року, на утримання дітей: сина ОСОБА_3. , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 3 000 грн щомісячно до його повноліття - до ІНФОРМАЦІЯ_4 включно, аліменти в розмірі 3 000 грн на доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щомісячно до її повноліття - до  ІНФОРМАЦІЯ_6 включно. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати за переклад в сумі 960 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 704,60 грн в дохід держави. В іншій частині позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів отримання відповідачем коштів за контрактом найму від 03 червня 2018 року, тому її доводи про те, що відповідач має можливість сплачувати щомісячно аліменти в розмірі 950 доларів США на кожну дитину до досягнення ними повноліття, не заслуговують на увагу. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд врахував матеріальне становище сторін та виходив з того, що обов`язок утримання дітей покладається на обох батьків у рівних частинах. Позовні вимоги про стягнення витрат на переклад контракту в розмірі 960 грн підтверджуються належними доказами, а витрати на правничу допомогу не доведені.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Терещенка І. І. залишено без задоволення, а рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
01 серпня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Терещенко І. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не дослідили в повному обсязі доказів, зокрема щодо матеріального становища відповідача та відсутності в нього доходів, не звернули уваги на те, що сторони проживають з дітьми за однією адресою, внаслідок чого неправильно застосували до спірних правовідносин частину другу статті 181, частину першу статті 182 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Крім того, суд першої інстанції порушив вимоги пункту 2 частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), оскільки неправомірно відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача Грицак К. В. про відкладення розгляду справи 06 березня 2019 року (день ухвалення місцевим судом оскаржуваного рішення), визнавши причини її неявки в судове засідання поважними. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 26 липня 2018 року у справі «Бартая проти Грузії» зазначено, що відмова суду відкласти судове засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція). 
 
У вересні 2019 року  ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, зазначивши про їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                            від 09 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Суворовського районного суду міста Одеси.
 
21 серпня 2019 року справа № 523/18181/18 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
За змістом частин першої-п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Судами встановлено, що з 09 березня 2002 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого в них народилися: ІНФОРМАЦІЯ_1 - син ОСОБА_3. ; ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька ОСОБА_5 . 
 
Діти проживають разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
03 червня 2018 року між   ОСОБА_11 та Компанією «Еднок Лоджістікс енд Сервісіс» було укладено на необмежений термін контракт найму, за умовами якого ОСОБА_2 погодився нести службу в зазначеній компанії на посаді вахтового помічника капітана, а компанія зобов`язалася сплачувати працівнику за його послуги заробітну плату в розмірі 190 доларів США на день та 40 доларів США на місяць. 
 
За переклад вищевказаного контракту з англійської на українську мову  ОСОБА_1 сплатила 960 грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера від 14 грудня 2018 року № 12. 
 
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Згідно з частиною першою статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
 
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша-третя статті 181 СК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;                     3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
 
Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дітей, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що діти проживають разом з матір`ю, тому, враховуючи матеріальне становище сторін та встановлений законом розмір прожиткового мінімуму для неповнолітніх дітей, вважав можливим стягнути звідповідача на користь позивача аліменти в розмірі по 3 000 грн щомісячно на кожну дитину.
 
Однак такі висновки зроблені судами з порушенням норм процесуального права з огляду на таке.
 
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина друга статті 82 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
 
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
 
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
 
У позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі, при цьому посилалася на те, що діти проживають разом з ними за однією адресою, однак відповідач з листопада 2018 року припинив надавати їм матеріальну допомогу.
 
У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_2 - адвокат Грицак К. В. також не заперечувала той факт, що сторони проживають зі своїми дітьми за однією адресою, однак посилалася на те, що відповідач самостійно надає матеріальну допомогу безпосередньо дітям.
 
Вирішуючи спір, суди не дали належної оцінки доводам сторони відповідача, викладеним у відзиві на позовну заяву. 
 
Під час розгляду справи апеляційним судом представник ОСОБА_2 - адвокат Терещенко І. І. надав довідку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Дніпропетровська дорога 72» від 09 квітня 2019 року № 56/Г як доказ спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та їх дітьми за однією адресою: АДРЕСА_1 , а також довідку Головного управління Державної фіскальної служби України в Одеській області від 25 квітня 2019 року № 8124Т/15-32 як доказ відсутності у ОСОБА_2 джерел та сум виплачених доходів з 2018 року до квітня 2019 року. Вказані документи були долучені до матеріалів справи, однак апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні не навів висновків щодо їх прийняття чи відхилення як доказів. 
 
Крім того, до початку судового засідання, призначеного місцевим судом на 06 березня 2019 року (день ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення), представник ОСОБА_2 - адвокат Грицак К. В. подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що з 04 березня 2019 року по 07 березня 2019 року вона буде перебувати у службовому відрядженні і не зможе взяти участі в судовому засіданні в цій справі. 
 
В оскаржуваному рішенні місцевого суду зазначено, що причина неявки представника відповідача є поважною, однак відповідач не подавав клопотання про відкладення розгляду справи, тому неявка представника сторони не може бути підставою для відкладення розгляду справи, яка розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.
 
Частиною першою та другою статті 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Особиста участь у справі особи не позбавляє її права мати в цій справі представника.
 
Згідно з частиною першою статті 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.
 
Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (пункти 2, 3 частини першої стаття 43 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з  підстави першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.
 
Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
 
Відмова суду відкласти судове засідання за клопотанням адвоката, що брав участь в іншому процесі, та розгляд справи без захисника є порушенням статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 26 липня 2018 року у справі «Бартая проти Грузії»).
 
Всупереч наведеним нормам процесуального права, положенням Конвенції та практиці ЄСПЛ місцевий суд відмовив відкласти судове засідання за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Грицак К. В., причину неявки якої визнав поважною, розглянув і вирішив справу за відсутності  ОСОБА_2 та його представника, чим порушив право сторони відповідача брати участь у судових засіданнях, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
 
Разом з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду представник ОСОБА_2 - адвокат Терещенко І. І. подав до суду заяву про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи, яка мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу без заслуховування пояснень відповідача, що призвело до порушення його прав.  
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03 травня 2019 року в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Терещенка І. І. про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи відмовлено. 
 
31 травня 2019 року ОСОБА_1 також подала до суду заяву про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи у зв`язку з тим, що бажала заявити клопотання про виклик свідків. 
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 червня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи відмовлено, а ухвалою цього ж суду від 04 липня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Таким чином, відмовивши в задоволенні заяв представника ОСОБА_2 - адвоката Терещенка І. І. та позивача ОСОБА_1 про розгляд справи з повідомленням (викликом) учасників справи, апеляційний суд призначив і розглянув справу без її учасників. Тобто сторона відповідача була позбавлена можливості бути заслуханою судом безпосередньо.
 
У рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» зазначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
 
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів»).
 
Спосіб затосування статті 6 Конвенції до проваджень в апеляційному суді залежить від специфічних ознак цих проваджень, необхідно враховувати провадження загалом у встановленому національним законодавством порядку, а також роль, яку відіграють у розгляді проваджень апеляційні суди (рішення ЄСПЛ у справі «Гелмерс проти Швеції).
 
З огляду на обставини цієї справи Верховний Суд дійшов висновку, що розгляд справи місцевим судом за відсутності відповідача та його представника, а апеляційним судом - в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи позбавило сторону відповідача права бути заслуханою, що свідчить про невиконання судами попередніх інстанцій гарантій щодо справедливого і публічного розгляду справи, визначених статтею 6 Конвенції.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.
 
Враховуючи, що судами попередніх інстанцій не встановленні фактичні обставини які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд.
 
Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки порушення норм процесуального права при розгляді цієї справи допущені судами обох попередніх інстанцій, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до місцевого суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
 
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Терещенко Іллі Ігоровича задовольнити.
 
Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 06 березня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 липня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| С. О. Карпенко
| В. А. Стрільчук
| М. Ю. Тітов