Постанова                                           
Іменем України                           
 
15 жовтня 2020 року                                                                   
м. Київ
справа № 755/21068/14-ц
провадження № 61-44752св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач),                  Тітова М. Ю.,         
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , як правонаступник ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», 
третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду                            м. Києва від 18 травня 2016 року у складі судді Чех Н. А. та на постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року у складі колегії суддів:                Оніщук М. І., Українець Л. Д., Шебуєва В. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року та на постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до  08 лютого 2020 року.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа - Головне управління юстиції в місті Києві, про визнання договору довічного утримання недійсним.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що у вересні-листопаді 2011 року із засобів масової інформації він почув рекламу Центру допомоги та соціального захисту (населення) пенсіонерів. На той час він зловживав спиртними напоями, а тому постійно потребував додаткових коштів для придбання алкоголю. В Центрі йому запропонували укласти договір довічного утримання взамін передачі у власність Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Його сестра, яка разом із ним є співвласником вказаної квартири, пояснила наслідки укладення цього договору та відмовила від його укладення. Згодом він знову звернувся до вказаного Центру, де йому підготували всі необхідні для відчуження документи. За пропозицією Центру договір довічного утримання було укладено з ОСОБА_4 . При укладенні договору довічного утримання він фактично не ознайомився з його текстом, одразу підписавши договір, щоб швидше отримати грошові кошти. Згодом з`ясувалося, що умови, на яких було укладено договір довічного утримання, є невигідними для нього, оскільки крім невеликої щомісячної суми грошового утримання та оплати частини комунальних платежів він не мав права ні на яке інше утримання. Вважав, що договір укладений ним під впливом помилки.
З урахуванням викладених обставин позивач просив визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 01 грудня 2011 між ним та ОСОБА_4 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Судом до участі у справі залучено його правонаступника -  ОСОБА_1 . 
У вересні 2015 року ОСОБА_5 було уточнено позовні вимоги, в яких позивачкапросила визнати договір довічного утримання від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори Іваненко Р. С. за реєстровим № 3-4213, недійсним, зокрема,на підставі частини другої статті 8, статті 3, статті 203 та статті 228 ЦК України. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа - Головне управління юстиції в місті Києві, про визнання договору довічного утримання недійсним відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено тієї обставини, що договір довічного утримання було вчинено ОСОБА_2 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, або під впливом помилки. Позивачем також не доведено, що вказаний правочин порушує публічний порядок та вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства.
Не погодившись із цим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат                      Лошаков Д. С. подав апеляційну скаргу.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом                           Лошаковим Д. С., задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа - Головне управління юстиції в місті Києві, про визнання договору довічного утримання недійсним скасовано.
Позов ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ТОВ «Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів», третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання договору довічного утримання недійсним задоволено.
Визнано недійсним договір довічного утримання від 01 грудня 2011 року, укладений між ОСОБА_2  та ОСОБА_3 , посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори                        Іваненко Р. С., реєстровий номер 3-4213.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач в дійсності помилився щодо змісту правочину.
Узагальнені доводи касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду,                                  ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення місцевого і апеляційного судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи інших учасників справи
 
01 листопада 2018 року на адресу Верховного Суду від  ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_3 , в якому позивач просить суд вказану касаційну скаргу  залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
 
05 листопада 2018 року на адресу Верховного Суду від представника  ОСОБА_1 - адвоката Лошакова Д. С. надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому представник позивача просить суд касаційну скаргу   ОСОБА_3 залишити без задоволення, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Ухвалою Верховного Суду від 08 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
24 жовтня 2018 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи 
Встановлено, що  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності належала Ѕ частина квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, нотаріально посвідченого 21 червня 2001 року.
01 грудня 2011 ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) уклали договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає у власність, а набувач отримує у власність Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.
Відповідно до пункту 7 цього договору ОСОБА_3 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_2 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 200,00 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.
Крім вищезазначеної суми, набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за Ѕ частину квартири у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.
Згідно з пунктом 9 вказаного договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 10 000,00 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.
У пункті 10 договору зазначено, що відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.
У відповідності до пункту 12 договору відчужувачу гарантоване довічне право на проживання у вказаній квартирі. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. До участі у справі залучено його правонаступника -  ОСОБА_1 . 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягаєчастковому задоволенню з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Частиною першою  статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.
 
За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
 
Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до статей 744, 745 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Виходячи зі змісту статей 203, 744 ЦК договір довічного утримання вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі істотні умови, нотаріально його посвідчивши.
 
Згідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності.
 
Набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати (стаття 750 ЦК України).
Відповідно до статті 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Із змісту позову слідує, що ОСОБА_2 знав, що договір довічного утримання він укладає з фізичною особою ОСОБА_3 
01 грудня 2011 ОСОБА_2 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) уклали договір довічного утримання, який було посвідчено державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передає у власність, а набувач отримує у власність Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору.
Відповідно до пункту 7 цього договору ОСОБА_3 зобов`язалась довічно утримувати ОСОБА_2 , тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення потреб та створення умов для нормальної життєдіяльності, на які відчужувач буде забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя. Сторони домовились, що утримання, у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 200,00 грн на місяць, які будуть щомісячно надаватися відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку.
Крім вищезазначеної суми, набувач зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за Ѕ частину квартири у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені.
Згідно з пунктом 9 вказаного договору одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 10 000,00 грн, які відчужувач отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.
Отримання вказаної грошової суми від відповідачки підтверджено і відповідною розпискою ОСОБА_2 від 01 грудня 2011 року.
У пункті 10 договору зазначено, що відчужувач засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та якісного життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Неналежне виконання набувачем умов укладеного договору довічного утримання судами не встановлено.
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
 
Відповідно до статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
 
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
 
Згідно частин першої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Аналогічні приписи містяться у частинах першій, четвертій статті 60 ЦПК України в редакції, дійсній на час розгляду справи у суді першої інстанції.
 
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. 
 
Між тим, суду не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог щодо визнання договору недійсним як такого, що був укладений внаслідок помилки.
 
Відповідно до статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
 
Згідно з пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
 
Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.
 
Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася, при цьому для визнання такого правочину недійсним позивач повинен надати суду належні та допустимі докази, які свідчать про те, що: у особи, яка вчинила правочин, були наявні, тяжкі обставини; правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.
 
Встановлено, що внаслідок укладення оспорюваного договору ОСОБА_2 зберіг право довічного проживання у квартирі, отримав одноразове грошове утримання, набув право на отримання довічного щомісячного грошового утримання, тобто на забезпечення грошовими ресурсами зі сторони відповідача та можливість користуватись комунальними послугами без оплати їх вартості, оскільки їх вартість повинна оплачувати набувач.
 
Вказані обставини свідчать про те, що оспорюваний договір довічного утримання не є таким, що укладений на вкрай невигідних для позивача умовах.
 
Разом із тим, належних та допустимих доказів на обґрунтування вимог про визнання договору недійсним як такого, що був вчинений особою під впливом тяжкої для відчужувача обставини і на вкрай невигідних умовах, позивачем суду не надано.
 
Виходячи з правового аналізу вказаних норм матеріального права, враховуючи встановлені обставини справи, можливо дійти висновку про відсутність тяжких обставин, що спонукали  ОСОБА_2 на укладення спірного правочину.
Посилання позивача на статтю 228 ЦК України, яка визначає правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, також є безпідставними. 
Так, відповідно до статті 228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. 
Таким чином вказаною правовою нормою визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
 
У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. 
 
Встановлено, що належних та допустимих доказів на встановлення обставин, які б дозволили віднести оспорюваний позивачем договір до правочину, що порушує публічний порядок, суду не надано.
Той факт, що зазначена в спірному договорі ринкова вартість частки квартири, що передавалася ОСОБА_2 у власність ОСОБА_3 , є нижчою, ніж була в реальності на час укладення договору, не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, даний вид договору (довічного утримання) не є таким, що пов`язаний з вартістю квартири. 
Факт того, що правовстановлюючі документи на квартиру ОСОБА_2 від останнього отримала стороння особа - ОСОБА_6 не є підставою для визнання договору недійсним, оскільки ОСОБА_2 про незаконне вибуття правовстановлюючих документів на квартиру не заявляв.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що позивачем не доведено наявність існування обставин, які, відповідно до вимог статей 228, 229, 233 ЦК України можуть бути підставою для визнання недійсним оспорюваного договору довічного утримання, та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову. 
Апеляційний суд вказане до уваги не прийняв та дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції, яке було ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи.
При цьому посилання суду апеляційної інстанції на відсутність у ОСОБА_2 будь-якого іншого, крім спірної квартири, житла є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 12 договору довічного утримання сторони угоди домовилися, що відчужувач залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі, що відповідає змісту статті 750 ЦК України. 
Твердження суду апеляційної інстанції про те, що ОСОБА_2 після укладення оспорюваного договору продовжив проживання у квартирі та не мав наміру передавати майно у фактичне володіння відповідачу також не має значення для вирішення цього судового спору з огляду на домовленість сторін правочину, викладену у пункті 12 договору довічного утримання.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а постанову апеляційного суду скасувати.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року скасувати, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 травня 2016 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська	
  Судді:	  С. Ю. Бурлаков	
 	  А. Ю. Зайцев   Є. В. Коротенко 	
 	  М. Ю. Тітов