ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/3939/20 пров. № А/857/13439/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді                    Кузьмича С. М.,
суддів                                        Улицького В.З., Шавеля Р.М.,
за участю секретаря                    Мельничук Б.Б.,
представника відповідача      Ільків Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року (ухвалене головуючим - суддею Гавдик З.В. у м. Львові, повний текст судового рішення складено 09 вересня 2020 року) у справі № 380/3939/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

                                                       ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просили:
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19.11.2019 № 13-8271/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».
зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання, надавши ОСОБА_1 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2, 00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19 листопада 2019 року № 13-8306/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою».
зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Львівській області повторно розглянути клопотання, надавши ОСОБА_2 дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2, 00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує на те, що невідповідність місця розташування земельної ділянки (у даному випадку належність земельної ділянки до земель пайового фонду) має бути пояснена вказівкою на конкретні невідповідності законам або прийнятим відповідно до них нормативно-правовим актам, генеральним планам населених пунктів та іншої містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко-економічним обґрунтуванням використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, тощо. Позивач звертаючись до відповідача із заявами про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність надав, зокрема, графічні матеріали із зображенням бажаного місця розташування земельної ділянки, копію паспорта та ідентифікаційного номера. Позивачами у заявах зазначено цільове призначення земельної ділянки, її орієнтовний розмір, надано необхідний та повний пакет документів. Разом з цим, конкретні відомості про набуття фізичними особами - пайовиками прав на відповідну земельну ділянку у наказі відсутні. Земельні ділянки, згідно з відомостями публічної кадастрової карти, не є сформованими, є вільними та не обтяженими правами третіх осіб. Відповідач не зазначив про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) як і відомостей про затвердження документації із землеустрою у встановленому законом порядку щодо майнових паїв, не підтвердив факту виділення паїв в натурі та проведення державної реєстрації прав власності третіх осіб на спірну земельну ділянку. З огляду на такі обставини, обрані позивачами земельні ділянки не є обтяженими правами на неї будь-яких третіх осіб. Позивач ОСОБА_2 зазначає, що подала графічні матеріали саме щодо ділянки, яка зазначена у клопотання - орієнтованою площею 2, 00 га для ведення особистого селянського  господарства. Відомостями з Публічної кадастрової карти підтверджується місце розташування цієї земельної ділянки саме на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області. Отже відповідач відмовив у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою з підстав, які не передбачені ч. 7 ст. 118 Земельного Кодексу України, а тому оскаржуваний наказ є протиправним та підлягає скасуванню.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31.08.2020 в задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було підстав для надання ОСОБА_1 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства яка розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області, оскільки бажана в отриманні земельна ділянка, згідно листа № 1738/407-19-0.25 від 08.11.2019 та інформації наданої державним кадастровим реєстратором У.І. Іванець, відноситься до земель пайового фонду (ІІІ-черга), та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування наказ Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 19.11.2019 № 13-8306/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» та похідні від них вимоги зобов`язального характеру задоволенню не підлягають, оскільки листом Відділу у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 08.11.2019 № 1719/407-19-0.25 зазначається, що бажана земельна ділянка ОСОБА_2 на викопіюванні відповідно Публічної кадастрової карти України знаходиться на території Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області та в компетенції державного кадастрового реєстратора іншого району.
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржили позивачі, у апеляційній скарзі покликаються на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просять рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Зокрема в апеляційні скарзі зазначають, що обрана ОСОБА_1 земельна ділянка площею 2, 00 га не є обтяженою правами на неї будь - яких третіх осіб. Відповідач не зазначив про виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв), як і відомостей про затвердження документації із землеустрою у встановленому законом порядку щодо майнових паїв, не підтвердив факту виділення паїв в натурі та проведення державної реєстрації прав власності третіх осіб на спірну земельну ділянку. Також вказують, що в наказі, яким відмовлено ОСОБА_2 у наданні дозволу, щодо ділянки, яка знаходиться поруч із ділянкою, дозвіл на розроблення проекту землеустрою якої просить надати ОСОБА_1 , чомусь зазначена Дублянська міська рада Жовківського району. Хоча згідно з відомостями Публічної кадастрової карти підтверджується розташування земельної ділянки на території Дідилівської сільської ради Кам`янка - Бузького району Львівської області. 
Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апелянти в судове засідання на виклик суду не з`явилися, явку уповноваженої особи не забезпечили, хоча належним чином були повідомлені, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно з ч. 2 ст. 313 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи слідує, що 01.11.2019 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням, яке зареєстровано за вх. № Г-10904/0/36-19-СГ від 04.11.2019, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2, 00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
19.11.2019 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видало наказ № 13-8271/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» у зв`язку з тим, що земельна ділянка розташована на землях пайового фонду (III черга паїв) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
01.11.2019 ОСОБА_2 звернулася до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області із клопотанням, яке зареєстровано за вх. № Г- 10902/0/36-19-СГ від 04.11.2019, про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2, 00 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Дідилівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області.
19.11.2019 Головне управління Держгеокадастру у Львівській області видало наказ № 13-8306/16-19-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» у зв`язку з тим, що згідно поданих графічних матеріалів земельна ділянка знаходиться на території іншого району, а саме Дублянської міської ради Жовківського району (ст. 118 Земельного кодексу України).
Позивачі вважаючи, що відповідач відмовив їм у наданні відповідних дозволів на розробку проекту землеустрою не з підстав встановлених законом, звернулися до суду з відповідними позовними вимогами.
Проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правильне застосування норм матеріального та процесуального права та повне з`ясування обставин справи судом першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно із ч. 2 ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до п. б ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.
Згідно ч. 1 ст. 121 ЗК України нормами громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.
Частина 3 ст. 116 ЗК України визначає умови безоплатної передачі земельних ділянок у власність громадян, однією з яких є одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Механізм безоплатної передачі земель сільськогосподарського призначення у власність та вичерпні підстави для відмови у передачі регламентовані нормами ЗК України.
Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Відповідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі, якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Частиною 7 ст. 118 ЗК України передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, перелік яких є вичерпним, а саме: підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
З системного аналізу правових норм вбачається, що надання відповідного дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є одним із етапів погодження і оформлення документів, який відповідно до вимог чинного законодавства є необхідним для прийняття компетентним органом рішення про набуття громадянами земель у власність. У свою чергу, отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою.
При цьому, за результатами розгляду клопотання про надання дозволу на розроблення документації землеустрою, відповідач може прийняти одне з таких рішень: або наказ про надання дозволу на розроблення відповідної документації із землеустрою, або мотивована відмова у його наданні.
Однак Земельним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, зокрема: невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Разом з цим, чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень, відступати від положень статті 118 ЗК України.
Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних норм земельного законодавства, викладена у постановах Верховного Суду від 31.07.2019 у справі № 805/2281/17-а, від 12.09.2019 у справі № 320/5699/15-а (2а/320/5/16).
Як слідує зі змісту оскаржуваних Наказів підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою зазначено, що бажана в отриманні ОСОБА_1 , земельна ділянка розташована на землях пайового фонду (III черга паїв) та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а земельна ділянка, щодо якої зверталась ОСОБА_2 , згідно поданих графічних матеріалів знаходиться на території іншого району, а саме Дублянської міської ради Жовківського району.
Вказані накази були прийняті на підставі листа № 1738/407-19-0.25 від 08.11.2019 та інформації наданої державним кадастровим реєстратором У.І. Іванець та листа Відділу у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 07.11.2019 № 1719/407-19-0.25.
Так з листа № 1738/407-19-0.25 від 08.11.2019 року та інформації наданої державним кадастровим реєстратором У.І. Іванець слідує, що бажана в отриманні ОСОБА_1 , земельна ділянка відноситься до земель пайового фонду (ІІІ-черга), та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що також підтверджується інформацією щодо земельної ділянки, яка розташована в межах 4622182300:05:000, що надається Державним кадастровим реєстратором і територіальним органом нижчого рівня територіального органу.

В свою чергу Відділ у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області в листі від 07.11.2019 № 1719/407-19-0.25 зазначає, що бажана земельна ділянка ОСОБА_2 на викопіюванні відповідно Публічної кадастрової карти України знаходиться на території Дублянської міської ради Жовківського району Львівської області та в компетенції державного кадастрового реєстратора іншого району.

Під час апеляційного розгляду справи, представник апелянта додатково пояснив та підтвердив, що при прийнятті оскаржуваних Наказів, вони діяли у відповідності до вимог ст. 118 ЗК України та наявної у них інформації, яка надана Відділом у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, оскільки рішення Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність чи користування приймаються на підставі інформації наданої Відділом Держгеокадастру у відповідному районі в межах області. А тому в них відсутні сумніви щодо наданої інформації.

Відтак представник відповідача вважає, що в даному випадку місце розташування бажаної земельної ділянки, щодо якої звернулись позивачі, не відповідає містобудівної документації, схемам землеустрою і техніко - економічним обгрунтуванням використання та охорони земель адміністративно - територіальних одиниць, затверджених у встановлених законом порядку. 

З огляду на встановлене та практику Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки за результатами розгляду клопотань про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, відповідач прийняти мотивовану відмову у їх наданні.

У п.58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи апеляційної скарги не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

                                                      ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2020 року у справі № 380/3939/20 - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 14 грудня 2020 року