ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року	Львів	Справа № 460/3494/20 пров. № А/857/12712/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді –                                       Носа С. П.,
суддів –                                                            Онишкевича Т. В., Шевчук С.М.;
за участю секретаря судового засідання –   Гром І. І.;
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)»  на рішення Рівненського    окружного адміністративного суду від 09 вересня   2020 року у справі №  460/3494/20 (головуючий суддя Зозуля Д. П., м. Рівне, повний текст судового рішення складено 22 вересня  2020 року) за позовом   ОСОБА_1 до державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання до вчинення дій,- 

                                                        ВСТАНОВИВ:

18 травня  2020  року Рівненським  окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву   ОСОБА_1 до державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про  визнання протиправним та скасування рішення комісії Державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, зміні умов тримання засуджених шляхом переведення їх до колонії іншого рівня безпеки, згідно ст. 101 КВК України, вирішення питання подання матеріалів до суду для встановлення відносно засуджених адміністративного нагляду при звільненні по відбуттю строку кримінального покарання, оформлене протоколом № 3 від 05.02.2020, в частині відмови йому в застосуванні пільги, передбаченої ст. 101 КВК України, як такого, що не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України;   зобов`язання державної установи "Городищенська виправна колонія (№ 96)" вирішити питання щодо зміни умов тримання ОСОБА_1 .
В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що рішення про відмову ОСОБА_1  в застосуванні пільги, передбаченої ст. 101 КВК України було  прийнято без врахування всіх обставин, які мають значення для його винесення, а тому є протиправним, оскільки комісією, яка ухвалювала рішення були проігноровані факти, що  за час відбуття покарання позивач опанував професію токаря, сумлінно працює,  отримував заохочення від адміністрації, останнім часом до дисциплінарної відповідальності не притягався, підтримує соціальні зв`язки, а також бере участь у виховних програмах установи, що  свідчить про те, що позивач став на шлях виправлення.
Рішенням Рівненського  окружного адміністративного суду від 09 вересня  2020 року позов задоволено.  Визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" по застосуванню до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, зміні умов тримання засуджених шляхом переведення їх до колонії іншого рівня безпеки, згідно ст. 101 КВК України, вирішення питання подання матеріалів до суду для встановлення відносно засуджених адміністративного нагляду при звільненні по відбуттю строку кримінального покарання, оформлене протоколом № 3 від 05.02.2020, в частині відмови ОСОБА_1 в застосуванні пільги, передбаченої ст. 101 КВК України. Зобов`язано державну установу "Городищенська виправна колонія (№96)" повторно розглянути заяву засудженого ОСОБА_1 щодо його переведення із звичайних жилих прищень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідачем    –  державною установою "Городищенська виправна колонія (№96)", подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржуване  рішення та прийняти постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги  вказано, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови було порушено норми матеріального та процесуального права. Зазначено, що передбачена статтею 101 КВК України пільга  не є для відповідача імперативною, а тому комісія, розглядаючи таке питання ухвалює рішення на власний розсуд. Апелянт зазначає, що в цьому конкретному випадку було  враховано те, що ОСОБА_1 22 рази притягався до дисциплінарної відповідальності за порушення режиму відбування покарань, що свідчить про його небажання виправитись. Також оцінювалась його посередня характеристика і те, що він перебуває на профілактичному обліку в колонії, як особа схильна до вживання та розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин, тому відповідачем при винесенні спірного рішення враховані всі обставини, які слід було проаналізувати для його ухвалення.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, тому відповідно до ч.4 ст. 229 КАС України  у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без з мін з наступних підстав.
Встановлено, що ОСОБА_1 відбуває покарання   у виді позбавлення волі строком на десять років в Державній установі “Городищенська виправна колонія (№96)” у звичайних жилих приміщеннях максимального рівня безпеки.
Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Державної установи “Городищенська виправна колонія (№96)” по застосуванню до засуджених, зокрема пільги у виді зміни умов тримання засуджених шляхом переведення їх до колонії іншого рівня безпеки згідно зі статтею 101 КВК України від 05.02.2020 №3 слухали питання щодо можливості надання такої пільги позивачу. 
У протоколі вказано, що ОСОБА_1 засуджений до 10 років позбавлення волі, з яких на дату засідання відбув 06 років 06 місяців 12 днів, тобто більше половини призначеного строку відбування покарання, раніше був судимий два рази, працевлаштований на виробництві в ремонтній дільниці токарем, змінні завдання виконує. Вказано, що за час відбування покарання позивач допустив 22 порушення встановленого порядку відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. Стягнення погашені у встановленому законом порядку. Два рази заохочувався. Засуджений характеризується посередньо. За результатами проведеного засідання комісія дійшла висновку, що позивач не став на шлях виправлення, а тому було ухвалено рішення відмовити позивачу в зміні умов тримання шляхом переведення засудженого до виправної колонії середнього рівня безпеки (а. с. 50-51).
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 2 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції  погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною 2  ст. 19 Конституції України  визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією України  та законами України.
Згідно статті 3 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі – КВК України) до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України.
Положеннями частин 1-4 статті 6 КВК України визначено, що виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Ресоціалізація - свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства; повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.
Необхідною умовою ресоціалізації є виправлення засудженого.
Основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Засоби виправлення і ресоціалізації засуджених застосовуються з урахуванням виду покарання, особистості засудженого, характеру, ступеня суспільної небезпеки і мотивів вчиненого кримінального правопорушення та поведінки засудженого під час відбування покарання.
Відповідно до частини 2 статті 7 КВК України  засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими  Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду.
Згідно з частиною 4 статті 7 КВК України правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.
Частинами 1,3 статті 100 КВК України визначено, що залежно від поведінки засудженого і ставлення до праці, в разі її наявності, та навчання умови відбування покарання змінюються в межах однієї колонії або шляхом переведення до колонії іншого виду.
Зміна умов тримання засудженого шляхом переведення його до виправної колонії іншого рівня безпеки здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, за поданням адміністрації виправної колонії, погодженим з начальником управління (відділу) центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві та Київській області. У разі якщо таке подання передбачає переведення засудженого до установи виконання покарань з вищим рівнем безпеки, воно погоджується із спостережною комісією.
Відповідно до положень частини першої статті 101 КВК України засуджені, які стають на шлях виправлення, переводяться із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки - після фактичного відбуття не менше половини призначеного судом строку покарання.
Встановлено, що відповідно до довідки про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень у позивача вбачається, що він двадцять два рази притягався до дисциплінарної відповідальності (останній раз 15.06.2018) і до нього протягом 2019 року було застосовано два заохочення. На дату ухвалення спірного рішення всі зазначені дисциплінарні стягнення були погашені (а. с. 52-54). Більшість з цих стягнень було накладено на засудженого за порушення правил внутрішнього розпорядку установи, зокрема: невиконання команди “Підйом” і куріння у невстановленому місці. За порушення режиму пов`язані з вживанням наркотичних та одурманюючих речовин позивач протягом строку відбування покарання не притягався.
Також, згідно з характеристикою, наданою позивачу установою виконання покарань він за час відбування покарання здобув робітничу професію “токар”, працевлаштований за цією професією в ремонтній дільниці, стягнень за виконавчими листами суду не має, бере участь у програмах виховного впливу на засуджених за напрямками: “Підготовка до звільнення”, “Знайте свої права і обов`язки” і “Фізкультура і спорт”, підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними шляхом листування, отримує від них посилки, бандеролі, побаченнями не користується. Зазначено, що за рисами характеру ОСОБА_1 хитрий, у ставленні до інших засуджених не конфліктний, у ставленні до себе вимогливий, за вольовими якостями: цілеспрямований і наполегливий. Перебуває на профілактичному обліку в колонії, як особа схильна до вживання та розповсюдження наркотичних та одурманюючих речовин (а. с. 53-54).
У довідці про стан здоров`я позивача виданої медичною частиною колонії вказано, що він хворіє на ВІЛ-інфекцію, себорейний дерматит, хронічний вірусний гепатит В, хронічний холецистит, гострокінцеві кондиломи статевого члена, а також папіломи підпахвинних впадин (а. с. 32).
Колегія суддів вказує, що обов`язковими умовами для ухвалення рішення про застосування до засудженого пільги передбаченої статтею 101 КВК України є  відбуття ним не менше половини призначеного строку покарання та об`єктивні обставини, що свідчать про те, що він став на шлях виправлення.
Встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до 10 років позбавлення волі, з яких на дату засідання комісії, на якому ухвалювалось спірне рішення відбув 06 років 06 місяців 12 днів, тобто більше половини призначеного строку відбування покарання. 
Суд наголошує, що висновок про можливість застосування такої пільги, як переведення засуджених із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки повинен ґрунтуватися на аналізі даних про поведінку засудженого за весь час відбуття покарання, в тому числі й на даних, щодо особи засудженого в цілому, зокрема: наявності дисциплінарних стягнень і заохочень, ставлення його до праці і навчання, адміністрації установи, інших засуджених, підтримання ним соціальних зв`язків, наявності стягнень з нього коштів на підставі виконавчих листів, а також інших обставин, що його характеризують. При цьому вирішальним є не лише факт відбуття певної частини покарання, а те, що засуджений на день внесення розгляду такого питання став на шлях виправлення.
Із змісту довідки про наявність дисциплінарних стягнень та заохочень у позивача вбачається, що останні майже 2 роки перед засіданням комісії засуджений не притягався до дисциплінарної відповідальності, натомість за цей період мав 2 заохочення за сумлінне ставлення до праці у виді подяк від адміністрації установи. Водночас всі попередні стягнення накладались за незначні порушення, а саме: порушення правил внутрішнього розпорядку установи, зокрема, невиконання команди “Підйом” і куріння у невстановленому місці та є погашеними. За порушення режиму пов`язаними зі вживанням наркотичних та одурманюючих речовин позивач протягом строку відбування покарання не притягався.
Також суд бере до уваги обставини, що за час відбування покарання позивач здобув робітничу професію “токар”, працевлаштований за цією професією в ремонтній дільниці, завдання по роботі виконує, стягнень за виконавчими листами суду не має, бере участь у програмах виховного впливу на засуджених за напрямками: “Підготовка до звільнення”, “Знайте свої права і обов`язки” і “Фізкультура і спорт”, підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, що свідчить про його прагнення до виправлення, відтак позивач довів те, що він став на шлях виправлення, що є необхідною умовою для переведення його в колонію нижчого рівня безпеки.
При цьому суд наголошує, що всі обставини, які враховуються при ухвалення рішення суб`єктом владних повноважень, мотиви його прийняття, мають зазначатися в самому рішенні. 
В протоколі засідання відсутні будь-які відомості щодо надання Кваліфікаційною комісією оцінки таких обставин, як здобуття позивачем професії, його сумлінної роботи і наявності у нього заохочень за час, який передував засіданню та їх врахування чи неврахування при ухваленні рішення. Зазначення у ньому лише загальних фраз про негативні риси особи засудженого ОСОБА_1 за відсутності інформації про здійснення Комісією будь-яких дій щодо детального дослідження цих відомостей свідчить про те, що такі дії при ухваленні спірного рішення не вчинялися, а вказані вище обставини щодо поведінки і праці позивача залишилися поза увагою комісії відповідача.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що рішення відповідача оформлене протоколом № 3 від 05.02.2020 року, в частині відмови ОСОБА_1 в застосуванні пільги, передбаченої ст. 101 КВК України є протиправним і підлягає скасуванню.
Колегія суддів зазначає, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Відтак, з метою повного захисту та відновлення порушеного права ОСОБА_1 , судом  першої інстанції вірно  зобов`язано державну установу "Городищенська виправна колонія (№96)" повторно розглянути заяву засудженого ОСОБА_1 щодо його переведення із звичайних жилих приміщень колонії максимального рівня безпеки в колонію середнього рівня безпеки, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Згідно з ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про   задоволення   позовних вимог, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)»  – залишити без задоволення, а рішення  Рівненського   окружного адміністративного суду від 09 вересня   2020 року у справі №  460/3494/201  – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття  та може бути оскаржена у касаційному порядку,  виключно у випадках, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, шляхом  подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів  з дня складення  повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	С. П. Нос 	
судді	 	Т. В. Онишкевич 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.