ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 520/6837/19
адміністративне провадження № К/9901/27122/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів - Дашутіна І. В., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу №  520/6837/19
за адміністративним позовом Головного управління ДФС у Харківській області до приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про накладення арешту на кошти та інші цінності,
за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду (суддя Бадюков Ю. В.) від 26 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду (склад колегії суддів: Подобайло З. Г., Бартош Н. С., Ральченко І. М.) від 05 лютого 2020 року, 
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. У липні 2019 року Головне управління ДФС у Харківській області звернулося до суду з адміністративним позовом до приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод», в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог від 23 вересня 2019 року, просило:
- накласти арешт на кошти та інші цінності приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод», код ЄДРПОУ 24481702, у розмірі 9321970,65 гривень, що знаходяться в банку.
2. Вимоги адміністративного позову мотивовано тим, що приватне акціонерне товариство «Харківський коксовий завод» станом на 03 липня 2019 року має податковий борг на загальну суму 9783670,65 грн., а правомірність визначення податкових зобов`язань підтверджується вимогою від 06 лютого 2019 року за № 7323-58.
3. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року, залишено без задоволення адміністративний позов Головного управління ДФС у Харківській області до приватного акціонерного товариства «Харківський коксовий завод» про накладення арешту на кошти та інші цінності.
4. Не погоджуючись з рішенням суду першої та апеляційної інстанцій, 19 жовтня 2020 року ГУ ДПС у Харківській області звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
5. Ухвалою Верховного Суду від 06 листопада 2020 року поновлено строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження та встановлено строк для подання відзиву.
6. Ухвалою Верховного Суду закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у письмовому провадженні.
7. Станом на час розгляду справи відзив до Верховного Суду не надходив.
IІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
8. Судами попередніх інстанцій встановлено, що підставою для звернення до суду з цим позовом слугувало те, що відносно підприємства прийнято податкову вимогу форми Ю від 06 лютого 2019 року № 7323-58, яка надіслана засобами поштового зв`язку та отримана повноважним представником.
9. 07 лютого 2019 року прийнято рішення про опис майна у податкову заставу № 7323-58.
10. Відповідно до вимог ст. 88 Податкового кодексу України податковий орган вручив керівництву ПрАТ «Харківський коксовий завод» 27 березня 2019 року лист від 26 березня 2019 року №  15053/10/20-40-58-07-09 про самостійне визначення переліку ліквідного майна, яке може бути описане.
11. За результатами розгляду листа Головного управління ДФС у Харківській області від 26 березня 2019 року № 15.053/10/20-40-58-07-09 щодо виділення майна для передачі у податкову заставу та за результатами співбесіди, яка відбулась 27 березня 2019 року, керівництвом ПрАТ «Харківський коксовий завод» листом від 27 березня 2019 року № 337 передано у податкову заставу залишки запасів «коксовий горішок» у кількості 554,387 т, балансова вартість якого складає 3161339,28 грн., про що податковим органом оформлено акт опису майна від 27 березня 2019 року. (а. с. 72).
12. В підтвердження відсутності права власності на інші ліквідні активи, які можливо передати у податкову заставу та використати як джерело погашення податкового боргу ПрАТ «Харківський коксовий завод» надало постанову про арешт майна боржника від 30 травня 2018 року ВП №  56502297. Арешт на майнові активи підтверджено витягом з реєстру обтяжень рухомого (39 обтяжень) та нерухомого майна.
13. Також судами встановлено, що контролюючий орган у позовній заяві зазначив, що податковий борг підприємства частково забезпечено активами (сума боргу 9783670,65 грн., описано 3161339,28 грн.).
IІІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
14. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходили з того, що позивачем до матеріалів справи не надано достатніх та допустимих, належних та достовірних доказів, які свідчили б про вчинення дій щодо встановлення майна та інших цінностей такого платника податків, що можуть стати джерелами погашення податкових зобов`язань платника податків, передача такого майна у податкову заставу, визначення дебіторської заборгованості платника податків, строк погашення якої настав, джерелом погашення податкового боргу.
15. Також суди зазначили, що в порушення п.п. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, в матеріалах справи відсутні докази відсутності майна та/або того, що його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.
Так, з метою встановлення права власності на майнові активи платника податків до дати звернення до суду позивачем не зроблено запити до відповідних установ про наявність зареєстрованих за платником податків транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, земельних ділянок, житлових та нежитлових приміщень. Відповідна інформація до суду позивачем не надана.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
16. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
17. Зокрема, скаржник зазначив, що судами не враховано фактичні обставини справи та не надано належної оцінки правовій позиції ГУ ДПС у Харківській області, а такі дії судів суперечать положенням Кодексу адміністративного судочинства України стосовно прийняття судового рішення за наслідками всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
18. Скаржник зазначив, що контролюючим органом в повному обсязі було доведено відсутність у платника податків майна, балансова вартість якого була б достатня для погашення податкового боргу та контролюючим органом було надано суду належні та допустимі докази.
19. Також, скаржник зазначив про помилковість посилання судів попередніх інстанцій на висновки Верховного Суду викладені у постановах від 27 листопада 2018 року у справі № 820/1929/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 826/6657/18, оскільки об`єктивні обставини та предмет спору зазначених справ відрізняється від обставин справи та предмету спору у цій справі. При цьому скаржник зазначив, що доведення наявності підстав зазначених у п. 94.2 ст. 94 ПК України не входить у предмет доказування у справах за позовами про застосування арешту коштів у порядку пп. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 ПК України, про що свідчить правова позиція Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у справі № 804/16038/14.
20. Крім цього, скаржник у касаційній скарзі здійснює виклад обставин справи та надає їм відповідну оцінку, цитує норми матеріального та процесуального права, а також висловлює свою незгоду із оскаржуваними судовими рішеннями.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
21. Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених ст. 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити наступне.
22. Згідно ч. 4 ст. 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
23. Зі змісту ухвали Верховного Суду від 06 листопада 2020 року слідує, що провадження у справі відкрито з підстав, визначених ст. 328 КАС України.
24. Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначаються ст. 242 КАС України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеного цим Кодексом.
25. Надаючи оцінку оскаржуваним судовим рішенням у межах доводів касаційної інстанції за правилами ст. 341 КАС України, Верховний Суд виходить із такого.
26. Відповідно до пп. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України (тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо накладення арешту на кошти та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, який має податковий борг, у разі якщо у такого платника податків відсутнє майно та/або його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу.
27. Згідно п. 94.1, 94.2, 94.4 ст. 94 Податкового кодексу України адміністративний арешт майна платника податків (далі - арешт майна) є винятковим способом забезпечення виконання платником податків його обов`язків, визначених законом.
Арешт майна може бути застосовано, якщо з`ясовується одна з таких обставин: платник податків порушує правила відчуження майна, що перебуває у податковій заставі; фізична особа, яка має податковий борг, виїжджає за кордон; платник податків відмовляється від проведення документальної або фактичної перевірки за наявності законних підстав для її проведення або від допуску посадових осіб контролюючого органу; відсутні дозволи (ліцензії) на здійснення господарської діяльності, а також у разі відсутності реєстраторів розрахункових операцій, зареєстрованих у встановленому законодавством порядку, крім випадків, визначених законодавством; відсутня реєстрація особи як платника податків у контролюючому органі, якщо така реєстрація є обов`язковою відповідно до цього Кодексу, або коли платник податків, що отримав податкове повідомлення або має податковий борг, вчиняє дії з переведення майна за межі України, його приховування або передачі іншим особам; платник податків відмовляється від проведення перевірки стану збереження майна, яке перебуває у податковій заставі; платник податків не допускає податкового керуючого до складення акта опису майна, яке передається в податкову заставу; платник податків (його посадові особи або особи, які здійснюють готівкові розрахунки та/або провадять діяльність, що підлягає ліцензуванню) відмовляється від проведення відповідно до вимог цього Кодексу інвентаризації основних засобів, товарно-матеріальних цінностей, коштів (зняття залишків товарно-матеріальних цінностей, готівки).
Арешт може бути накладено контролюючим органом на будь-яке майно платника податків, крім майна, на яке не може бути звернено стягнення відповідно до закону, та коштів на рахунку платника податків.
28. Відповідно до п. 94.6 ст. 94 Податкового кодексу України керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу за наявності однієї з обставин, визначених у пункті 94.2 цієї статті, приймає рішення про застосування арешту майна платника податків, яке надсилається: платнику податків з вимогою тимчасово зупинити відчуження його майна; іншим особам, у володінні, розпорядженні або користуванні яких перебуває майно такого платника податків, з вимогою тимчасово зупинити його відчуження.
Арешт коштів на рахунку платника податків здійснюється виключно на підставі рішення суду шляхом звернення контролюючого органу до суду.
Звільнення коштів з-під арешту банк або інша фінансова установа здійснює за рішенням суду.
29. Згідно ч. 1 ст. 179 Цивільного кодексу України (тут і далі у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
30. Статтею 181 Цивільного кодексу України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
31. Згідно ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
32. Виходячи із системного аналізу вищевказаних норм права та встановлених судами обставин справи, колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції, що наявність у відповідача податкового боргу не є безумовною підставою для застосування адміністративного арешту та інші цінності, що знаходяться в банку, платника податків, а винятковість адміністративного арешту законодавець чітко пов`язує із обставинами, визначеними пунктом 94.2 статті 94 Податкового кодексу України, що виникли між платником податків та податковим органом.
33. У справі, що розглядається, контролюючим органом не було надано та не було доведено належними та допустимими доказами судам першої та апеляційної інстанції відсутність у ПрАТ «Харківський коксовий завод» майна, яке може бути джерелом погашення податкового боргу. Зокрема, як обґрунтовано зазначили суди попередніх інстанцій, контролюючим органом не було зроблено запити до відповідних установ про наявність зареєстрованих за платником податків транспортних засобів, сільськогосподарської техніки, земельних ділянок, житлових та нежитлових приміщень.
34. Доводи касаційної скарги не містять інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені у адміністративному позові, апеляційній скарзі та з урахуванням яких суди першої та апеляційної інстанції вже надавали оцінку встановленим обставинам справи. У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем у порядку визначеному КАС України.
35. У касаційній скарзі скаржник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень пп. 20.1.33 п. 20.1 ст. 20 Податкового кодексу України, оскільки право податкового органу звертатися до суду з позовом про накладення арешту на кошти платника податків, не може бути у залежності від наявності підстав, встановлених п. 94.2 ст. 94 Податкового кодексу України. При цьому, скаржник вказує на безпідставність посилання судів попередніх інстанцій на правові висновки у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №  820/1929/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 826/6657/18 та вважає за необхідне у цій справі відступити від застосування норми права у подібних правовідносинах викладених у постановах Верховного Суду.
36. Проте, Верховний Суд вважає такий зміст доводів касаційної скарги суперечливим, оскільки зі змісту доводів не вбачається аргументів у яких скаржник вмотивовано, однозначно обґрунтовує необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права викладеного у конкретній постанові Верховного Суду, тоді як, саме такий процесуальний обов`язок пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України покладено на заявників касаційних скарг, які обґрунтовують свою скаргу закріпленою в ньому підставою.
37. Так, норми підпункту 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 та пункту 94.2 статті 94 Податкового кодексу України не заперечують за змістом одна одну, оскільки регулюють різні правовідносини. Норми пункту 94.2 Податкового кодексу України визначають загальні підстави для застосування арешту як майна, так і коштів платника податків. Натомість підпункт 20.1.33 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України регулює інше коло суспільних відносин, а саме питання накладення арешту виключно на кошти платника податків та інші цінності, що знаходяться у банках, причому в специфічній ситуації - за відсутності достатнього для погашення податкового боргу майна.
38. Відтак, зважаючи на конкретні обставини цієї справи, а саме не надання контролюючим органом доказів відсутності майна та/або того, що його балансова вартість менша суми податкового боргу, та/або таке майно не може бути джерелом погашення податкового боргу, суди попередніх інстанцій вірно застосували правові висновки у постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 820/1929/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 826/6657/18, та, як наслідок, відсутні підстави для відступлення від них.
39. Оцінюючи доводи касаційної скарги, колегія суддів зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду та ухвалення оскаржуваних судових рішень, та їм була надана належна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не наведено.
40. Враховуючи наведене, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у справі про відмову у задоволенні позовних вимог.
41. Згідно ч. 1 ст. 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
42. З огляду на викладене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
43. Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
На підставі викладеного, керуючись ст. 341, 345, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 05 лютого 2020 року, у справі № 520/6837/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                           М. М. Яковенко

Судді                                                                                                              І. В. Дашутін

                                                                                                              О. О. Шишов