Постанова
Іменем України
 
23 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 161/7053/18
провадження № 61-6039св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія», Виконавчий комітет Луцької міської ради,
треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року у складі судді Пушкарчук В. П. та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Федонюк С. Ю., Данилюк В. А., Киці С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вікторія» (далі - ОСББ «Вікторія»), Виконавчого комітету Луцької міської ради, треті особи: ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про відновлення права користування жилим приміщенням та скасування незаконних рішень.
 
Позов обґрунтований тим, що починаючи з 17 жовтня 1995 року він проживав і був зареєстрований у кімнаті НОМЕР_2 площею 29,9 кв. м. В інших трьох кімнатах секції НОМЕР_1 проживала ОСОБА_2 із сім`єю.
 
09 липня 2016 року на засіданні правління ОСББ «Вікторія» прийняло рішення про визнання ОСОБА_2 наймачем житлового приміщення НОМЕР_1 з загальною площею 86,3 кв. м у гуртожитку на АДРЕСА_2 . 
 
На підставі протоколу ОСББ № 2 виконавчий комітет Луцької міської ради 03 серпня 2016 року прийняв рішення, яким затвердив рішення правління ОСББ про видачу ордера на секцію НОМЕР_1 у гуртожитку на АДРЕСА_2 , що складається з чотирьох кімнат загальною площею 86,3 кв. м ОСОБА_2 з сім`єю.
 
Позивач вказує, що ці рішення є незаконними та підлягають скасуванню, оскільки ними були порушені його законні права, внаслідок чого його незаконно позбавлено права користування наданим житловим приміщенням. Факт його проживання і реєстрації підтверджується довідкою Луцького міськвідділу Управління державної міграційної служби України від 20 жовтня 2017 року № 0710/1053, квитанціями про оплату за комунальні послуги за 2001-2011 роки.
 
Крім того, позивач зазначає, що у протоколі ОСББ № 2 не зафіксовано конкретних реквізитів документів, якими керувалось правління ОСББ при прийнятті рішення 
09 липня 2016 року, протокол зборів правління чи інші документи з результатами голосування не оформлявся, що ставить під сумнів проведення цих зборів.
 
Також зауважує, що Законом України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та Статутом ОСББ «Вікторія» засідання ОСББ не наділені правами коригувати, приєднувати, збільшувати, об`єднувати, розподіляти розміри площ за мешканцями гуртожитку на власний розсуд за заявами мешканців, які бажають розширити свою житлову площу за рахунок сусідів. ОСББ вийшло за регламентовані межі наданих законом повноважень.
 
Оскільки протокол ОСББ № 2 є незаконним, то рішення Виконавчого комітету Луцької міської ради, яким затверджено рішення правління ОСББ про видачу ордера на секцію НОМЕР_1 на загальну площу 83 кв. м ОСОБА_2 необхідно визнати незаконним та скасувати. При цьому, позивач наголошує, що засідання ОСББ не приймало рішення про видачу ордера ОСОБА_2 .
 
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просив відновити його право на користування жилим приміщенням, а саме: кімнатою АДРЕСА_3 , визнати незаконними та скасувати рішення засідання правління ОСББ «Вікторія» від 09 липня 2016 року про визнання ОСОБА_2 наймачем житлового приміщення АДРЕСА_1 та визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 03 серпня 2016 року №465-1 про затвердження рішення правління ОСББ «Вікторія» про видачу ордера на секцію 
АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох кімнат загальною площею 86,3 кв. м ОСОБА_2 з сім`єю.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 
2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення мотивоване тим, що вимоги позивачем не доведено факт та не здобуто належних та достатніх доказів, що саме у цьому спірному житловому приміщенні за АДРЕСА_3 у позивача було наявне право на проживання, яке він вважав порушеним.
 
Постановою Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із недоведенням позивачем наявності законного права користування спірним житловим приміщенням, яке просив відновити, та відповідно відсутність підстави вважати, що його права порушені оскаржуваними рішеннями.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 
2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що факт проживання позивача і його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Луцького міського відділу Управління державної міграційної служби України у Волинської області від 20 жовтня 2017 року № 0710/1053 та квитанціями про оплату комунальних послуг за 2001-2011 роки. Крім того, відсутні рішення судів, які б позбавляли ОСОБА_1 права на користування кімнатою НОМЕР_2 і одночасно визнавали саме за ОСОБА_2 право наймача на всю секцію НОМЕР_1 .
 
Рух справи у суді касаційної інстанції, позиції інших учасників справи
 
Ухвалою судді Верховного Суду Штелик С. П. від 30 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаної справи.
 
У вересні 2019 року Виконавчий комітет Луцької міської ради подав до суду відзив на касаційну скаргуОСОБА_1 , у якому заявник просив залишити вказану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, у зв`язку з тим, що приватизація квартири АДРЕСА_1 відбулась згідно з вимогами чинного законодавства, а оскільки дійсне місце реєстрації  ОСОБА_1 є АДРЕСА_5 , тому жодних прав та законних інтересів позивача не порушено.
 
У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Штелик С. П. розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 10 грудня 2020 року № 3100/0/226-20 призначено повторний автоматичний розподіл судової справи та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу 
№ 161/7053/18 (провадження № 61-6039св19) 10 грудня 2020 року призначено судді-доповідачеві Ступак О. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги в означеній частині, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм процесуального права.
 
Встановлені судами обставини
 
На підставі рішення господарського суду Волинської області від 23 квітня 2008 року будівлю гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , визнано об`єктом комунальної власності та відповідно до рішення Луцької міської ради від 28 квітня 2010 року № 58/154 гуртожиток прийнято у комунальну власність та передано на баланс ЖКП № 7.
 
Рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 02 грудня 2011 року №854-1 затверджений акт прийняття-передачі гуртожитку на 
АДРЕСА_2 у міську комунальну власність.
 
Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 17 травня 2007 року відбулась державна реєстрації ОСББ «Вікторія» на основі гуртожитку на АДРЕСА_2 .
 
Із долучених копій паспортів третіх осіб вбачається, що реєстрація їх місця проживання відбулася у спірному приміщенні ще у липні 1993 року.
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 червня 2007 року визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та їхніми неповнолітніми дітьми: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , площею 56,4 кв. м. Судове рішення набрало законної сили 03 липня 2007 року. Отже, цим рішенням встановлено та підтверджено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_2 проживають у секції АДРЕСА_1 з 1993 року.
 
Згідно з протоколом від 09 липня 2016 року № 2 засіданням правління ОСББ «Вікторія» вирішено визнати наймачем житлового приміщення АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
 
Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 03 серпня 2016 року № 465-1 наданий ордер на секцію АДРЕСА_1 , що складається з чотирьох кімнат житловою площею 48,0 кв. м (загальною - 86,3 кв. м), ОСОБА_2 з сім`єю у складі 4 осіб (вона, ОСОБА_3 - чоловік, 
ОСОБА_4 - дочка, ОСОБА_5 - син, у вказаній секції гуртожитку сім`я ОСОБА_3 проживає із 1993 року).
 
Із довідки Державної міграційної служби, наданої у відповідь на запит адвокату 
Міщук І. В., від 20 жовтня 2017 року № 0710/053 вбачається, що згідно з даних Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України у Волинській області, гр. ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_3 , із 17 жовтня 1995 року.
 
Проте, до відзиву на апеляційну скаргу третьою особою ОСОБА_2 додано інформацію Управління ДМС України у Волинській області щодо результатів розглянутої скарги на неправомірні дії працівників УДМС. Начальником управління зазначено, що під час перевірки виявлено, що у відповіді на адвокатський запит 
від 20 жовтня 2017 року № 0710/053 при написанні адреси місця реєстрації 
ОСОБА_1 працівником допущено технічну помилку, а саме: замість вірної адреси АДРЕСА_5 зазначено АДРЕСА_3 .
 
Вказана обставина щодо місця реєстрації позивача ОСОБА_1 також підтверджується копією його паспорта громадянина України, де є відповідна відмітка із зазначенням адреси зареєстрованого місця проживання - кв. АДРЕСА_5 із 17 жовтня 1995 року.
 
Внаслідок реконструкції гуртожитку у житловий будинок було змінено нумерацію жилих приміщень, зокрема кімнати стали квартирами і було здійснено перереєстрацію мешканців, тому кімната НОМЕР_2 у гуртожитку після проведення реконструкції, у липні 2015 року, згідно з листом ОСББ «Вікторія» була приєднана до квартири НОМЕР_1 і стала повноцінною квартирою НОМЕР_1 у багатоквартирному будинку. При цьому, відбулась перереєстрація третіх осіб відповідно до виданого міською радою ордеру і власником квартири згідно з даними центру значиться 
ОСОБА_3 .
 
На час прийняття рішення виконавчим комітетом від 03 серпня 2016 року № 465-1 «Про надання житла» та видачі ордера на секцію НОМЕР_1 , що складається з чотирьох кімнат житловою площею 48,0 кв. м, загальною - 86,3 кв. м, у цьому гуртожитку, крім сім`ї ОСОБА_3 у складі чотирьох осіб, нікого не зареєстровано.
 
Згідно з довідкою про склад сім`ї від 12 вересня 2016 року у житловому приміщенні у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 ,  постійно мешкають і мають право на приватизацію житла ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного закономінтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
 
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Згідно з статтею 15 ЖК Української РСР Виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, на території району, міста, району в місті приймають рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої Ради (стаття 51), затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видають ордери на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141.
 
Відповідно до статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
 
Статтею 129 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
Порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання регулюються на момент виникнення спірних правовідносин Примірним положенням про гуртожиток, затвердженим Радою Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року № 208 (далі - Примірне положення № 208).
 
Пунктом 9 Примірного положення № 208 встановлено, що жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.
 
Згідно з пунктом 10 Примірного положення № 208 на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
 
Згідно з статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.
 
Згідно з частинами третьою та четвертою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
 
За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
За таких обставин суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушених, оспорюваних чи невизначених прав позивача, оскільки єдиною підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер, виданий адміністрацією підприємства, установи, організації, проте, позивачем, як на підставу своїх вимог не надано суду жодного належного та допустимого доказу про те, що він має законне право на користування та проживання у спірній житловій кімнаті НОМЕР_2 , відповідно не встановлено, що оскаржуваними рішеннями правління ОСББ «Вікторія» та Виконавчого комітету Луцької міської ради, порушені його права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що факт проживання позивача і його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується довідкою Луцького міського відділу Управління державної міграційної служби України у Волинської області від 20 жовтня 2017 року № 0710/1053 та квитанціями про оплату комунальних послуг за 2001-2011 роки, є необґрунтованими, оскільки зазначена довідка не є належним доказом проживання та реєстрації саме за спірною адресою, адже спростовується копією паспорта ОСОБА_1 , із якого вбачається, що останній зареєстрований у кв. НОМЕР_3 , а не у НОМЕР_2.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що відсутні рішення судів, які б позбавляли ОСОБА_1 права на користування кімнатою НОМЕР_2 і одночасно визнавали саме за ОСОБА_2 право наймача на всю секцію НОМЕР_1 , не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність доказів права користування позивачем спірною житловою площею та за своєю суттю зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи, проте повноваження суду касаційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).
 
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.
 
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального та процесуального права, тому суд дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишенню без змін.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 листопада 
2018 року та постанову Волинського апеляційного суду від 11 лютого 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                                    О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

Г. І. Усик