ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2020 року	Львів	Справа № 380/738/20 пров. № А/857/8606/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Довгої О.І. та Глушка І.В.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Овчаренко О.Я., Буловчак Х.Р.;
від відповідача -                                         Паращак І.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2020р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пільгового страхового стажу (суддя суду І інстанції: Коморний О.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 16 год. 00 хв. 17.06.2020р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 22.06.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

17.01.2020р. (згідно з відтиском поштового штемпеля на конверті) позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними дії відповідача Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. щодо відмови у здійсненні перерахунку пенсії із врахуванням пільгового стажу; зобов`язати пенсійний орган здійснити перерахунок трудового стажу за період з 08.12.1975р. по 26.11.1992р. та виплату недоплаченої суми пенсії (а.с.1-6).

          Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) учасників справи (а.с.51).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2020р. заявлений позов задоволено частково; визнано протиправними дії відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. при призначенні 15.05.2015р. позивачу ОСОБА_1 пенсії щодо незарахування до її пільгового стажу періодів роботи у районах Крайньої Півночі з 08.12.1975р. по 01.01.1991р. (кожний рік роботи за один рік і шість місяців); зобов`язано пенсійний орган здійснити позивачу обчислення пільгового страхового стажу з розрахунку один рік роботи в районах Крайньої Півночі в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік шість місяців за періоди з 15.09.1975р. по 07.12.1975р., з 01.06.1983р. по 30.09.1987р., з 12.07.1988р. по 24.10.1988р., з 04.04.1989р. по 16.10.1989р., з 17.10.1989р. по 01.01.1991р.; зобов`язано відповідача провести ОСОБА_1 згідно чинного на час звернення з заявою про призначення пенсії (13.05.2015р.) законодавства перерахунок пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу з 15.05.2015р. та провести виплату недоплачених сум пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу з 15.05.2015р. урахуванням раніше сплачених сум; в решті позовних вимог відмовлено (а.с.125-135).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ГУ ПФ України у Львівській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до невірного вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити повністю (а.с.140-144).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що позивачем пропущений визначений ст.122 КАС України строк звернення до суду із розглядуваним позовом.
ОСОБА_1 не зверталася до пенсійного органу із заявою встановленого зразка про перерахунок пенсії, при цьому рішення про відмову в перерахунку пенсії не приймалося. Надана на звернення позивачу відповідь не є рішенням суб`єкта владних повноважень, а носить лише інформативний характер, а тому не може бути предметом оскарження в суді дій чи бездіяльності апелянта.
Також для підтвердження роботи у районах Крайньої Півночі позивачу необхідно надати або трудовий договір, або трудову книжку, в якій обов`язково має бути зазначено, що особа працювала у відповідних районах на підставі укладення з нею трудового договору. Інші документи (документи щодо бронювання житла, картка форми 1-2 тощо) лише констатують факт, що особа виїхала на роботу в райони Крайньої Півночі, тому пільгове обчислення стажу можливе лише в сукупності з іншими документами.
Судом не надано належної оцінки тій обставині, що з метою зарахування до пільгового стажу часу роботи позивача за період роботи з 17.10.1989р. по 26.11.1992р. апелянтом були скеровані запити у Військову частину НОМЕР_1 (м.Верхня Інта Республіки Комі, РФ); Воркутинський муніципальний архів, Архів Західного військового округу (м.Санкт Петербург, РФ); Міський військовий комісаріат (м.Воркута Республіки Комі, РФ).
Отримані відповіді не підтверджують право позивача на пільгове обчислення її спірного стажу.
За таких обставин є відсутніми правові підстави для зарахування періоду роботи з 29.01.1983р. по 26.11.1992р. для обчислення пільгового стажу з розрахунку один рік роботи в районах Крайньої Півночі, за один рік шість місяців.

Представником адвокатом Буловчак Х.Р., діючою на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , скеровано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права та ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.167-172).

Ухвалою апеляційного суду від 11.09.2020р. апеляційний розгляд справи призначено в порядку письмового провадження (а.с.161).
Відповідно до ухвали апеляційного суду від 06.11.2020р. апеляційний розгляд справи призначено в порядку ч.2 ст.311 КАС України в судовому засіданні із викликом сторін (їх представників) (а.с.175).

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника відповідача на підтримання поданої скарги, заперечення позивача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Вирішуючи наведений спір та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що трудовий стаж позивача підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці з посиланням на дату та номер наказів про прийняття, звільнення та записом про місцезнаходження підприємств, військових частин, на яких вона виконувала роботи, архівними довідками про особливий характер і умови праці, особовою карткою, що є необхідними і достатніми для призначення пільгової пенсії.
Покликання відповідача про те, що обов`язковою умовою надання пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі один рік роботи за один рік 6 місяців є наявність письмового трудового договору про роботу у вказаній місцевості, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до п.5 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону України № 32-V від 26.07.2006р.) пільгове обчислення страхового стажу проводиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Отже, наявність письмового трудового договору не є виключною і єдиною підставою для пільгового обчислення страхового стажу і вказана норма надає особі можливість надавати вказані документи за її вибором.
Для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Тобто, є достатнім надання одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.
В частині вимог щодо врахування трудового стажу, відпрацьованого в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, після 01.01.1991р., то Законами України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено пільг при його обчисленні.
Звідси, є відсутніми підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача після 01.01.1991р. в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірних та обґрунтованих висновків про часткове задоволення заявленого позову, з огляду на наступне.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затв. постановою КМ України № 637 від 12.08.1993р., передбачено, що трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи. 
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п.5 розділу XV «Прикінцевих положень» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.
Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі», Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
В пункті 7 Інструкції про порядок надання пільг особам, що працюють в районах Крайньої Півночі та в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, затв. постановою Державного Комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Президії ВЦРПС № 530/П-28 від 16.12.1967р., зазначено, що трудові договори на визначений термін, тобто письмові договори, укладаються тільки тими підприємствами і організаціями, які розміщені в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до таких районів.
Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР № 1029 від 10.11.1967р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 вересня 1967 року «Про розширення пільг осіб, що працюють у районах Крайньої Півночі та у місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі», Архангельська область і місто Воркута належить до районів Крайньої Півночі та місцевостях прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Підпунктом «д» п.5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» передбачено, що робітникам, які переводяться, направляються або запрошуються на роботу в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, з інших місцевостей держави, на умовах укладення ними трудових договорів на роботу в цих районах на строк 5 років, а на островах Північного Льодовитого океану - два роки, надавати додаткові наступні пільги: зараховувати один рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців при обчисленні стажу, який дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності. Пільги, які передбачені цією статтею, надаються також особам, які прибули в райони Крайньої Півночі і в місцевості, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, за власним бажанням і які уклали строковий договір про роботу в цих районах.
Згідно з п.3 постанови Ради Міністрів Союзу РСР № 148 від 10.02.1960р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» працівникам, які користуються в даний час пільгами, кожний рік роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, які прирівнюються до районів Крайньої Півночі, до 1 березня 1960 року зараховувати за два роки роботи при розрахунку стажу для отримання пенсії за віком, по інвалідності і за вислугу років, а після 1 березня 1960 року - за один рік і шість місяців роботи при обрахуванні стажу для отримання пенсії за віком і по інвалідності.
Відповідно до Інструкції про порядок надання пільг, затв. постановою Держкомпраці і Президії ВЦРПС № 520/П-28 від 16.12.1967р., пільги, передбачені ст.ст.1, 2, 3, 4 Указу від 10.02.1960р., з урахуванням змін та доповнень, внесених Указом від 26.09.1967р., надавалися незалежно від наявності письмового трудового договору.
Пільги, передбачені ст.5 зазначеного Указу, зокрема, щодо пільгового обчислення стажу, надавалися при умові укладення строкових трудових договорів про роботу в цих районах.

          Таким чином, на працівників, які працювали у місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, та в районах Крайньої Півночі, поширюються пільги, передбачені п.5 Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10.02.1960р. «Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі» (зокрема, зарахування одного року роботи у місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, та в районах Крайньої Півночі, за один рік і шість місяців роботи при обчисленні стажу, що дає право на отримання пенсії за віком і по інвалідності), лише за наявності укладеного строкових трудових договорів про роботу в цих районах.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФ України у Львівській обл. з 01.05.2015р. як одержувач пенсії за віком згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (протокол № 2360 від 15.05.2015р.) (а.с.10, 11, 14).
За документами пенсійної справи позивача загальний стаж роботи становить 19 років 04 місяці 18 днів (індивідуальний коефіцієнт стажу - 0,19333). При цьому, період роботи з 08.12.1975р. по 07.12.1978р. відповідно до трудового договору від 08.12.1975р. про роботу в районах Крайньої Півночі, зарахований до стажу роботи в пільговому обчисленні (а.с.12).
Середньомісячна заробітна плата для обчислення пенсії визначена за період з 01.07.1978р. по 30.06.1983р. відповідно до довідок, виданих Муніципальною бюджетною установою «Воркутинський муніципальний архів» №№ 10918-14/14, 10919-14/14 від 01.12.2014р. Індивідуальні коефіцієнт для обчислення - 1,36883.
Відділом з питань перерахунків пенсій № 9 Управління застосування пенсійного законодавства здійснено перерахунок пенсії ОСОБА_1 у зв`язку з уточненням страхового стажу, а саме: період роботи з 08.12.1978р. по 31.05.1983р враховано в пільговому обчисленні (а.с.120).
Разом з тим, періоди трудової діяльності позивача з 15.09.1975р. по 07.12.1975р., з 01.06.1983р. по 30.09.1987р., з 12.07.1988р. по 24.10.1988р., з 04.04.1989р. по 16.10.1989р., з 17.10.1989р. по 01.01.1991р. не враховані пенсійним органом як пільговий стаж.
Згідно відомостей трудової книжки позивача позивач працювала на наступних посадах:
з 15.09.1975р. по 07.12.1975р. - на посаді санітарки дитячого лор. відділення у лікарні № 2 м.Воркута;
з 08.12.1975р. по 31.05.1983р. - на посадах учениці продавця гарнізонного універмагу, молодшого продавця галантерейного відділу універмагу, продавця гарнізонного універмагу Воєнторгу № 577;
з 01.06.1983р. по 30.09.1987р. – на посаді товарознавця філіалу ОРС-8, звільнена, у зв`язку з доглядом за дитиною дошкільного віку;
з 12.07.1988р. по 24.10.1988р. – на посаді рахівника (счетовода) у Військовій частині № НОМЕР_1 , звільнена, у зв`язку з доглядом за дитиною дошкільного віку;
з 04.04.1989р. по 16.10.1989р. - продавцем магазину № 4 продовольчої групи м.Інта ОРС-8;
з 17.10.1989р. по 26.11.1992р. – на посаді телеграфістки відділення зв`язку Військової частини № 21210;
з 29.01.1997р. по 24.12.1998р. - телефоністкою міжміського телефонного зв`язку Військової частини НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 ) (а.с.8-9).
Отже, стаж роботи ОСОБА_1 підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці з посиланням на дату та номер наказів про прийняття, звільнення та записом про місцезнаходження підприємств, військових частин, на яких вона виконувала роботи, а також долученими позивачем архівними довідками про особливий характер і умови праці (а.с.21-37), особистою карточкою від 17.10.1989р. (а.с.22-23).
31.10.2019р. ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФ України у Львівській обл. із заявою про перерахунок страхового стажу та розміру пенсії (а.с.15).
Відповідно до листа-відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. № 5002/0-20/11.03-06 від 29.11.2019р. позивачу відмовлено в такому перерахунку страхового стажу в пільговому обчисленні (а.с.16-17).
Покликання відповідача про те, що обов`язковою умовою надання пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі один рік роботи за один рік 6 місяців є наявність письмового трудового договору про роботу у вказаній місцевості, не ґрунтується на законі, оскільки з огляду на приписи п.5 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції Закону України № 32-V від 26.07.2006р.), згідно яких пільгове обчислення страхового стажу проводиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.
Тобто, наявність письмового трудового договору не є виключною і єдиною підставою для пільгового обчислення страхового стажу і вказана норма надає особі можливість надавати вказані документу за її вибором.
Аналогічного висновку дійшла колегія Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 19.09.2019р. (справа № 348/2208/16-а, провадження №К/9901/32412/18).

Також у постанові Верховного Суду від 03.07.2018р. (справа № 302/662/17-а) вказано про те, що для обчислення пільгового стажу при роботі в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до неї, повинні бути надані або трудова книжка або письмовий трудовий договір або довідка, в якій зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Тобто, достатньо одного із перерахованих документів, а не їх сукупність.

В частині стажу роботи позивача після 01.01.1991р. колегія суддів враховує, що відповідно до ст.1 Тимчасової угоди від 15.01.1993р. між Урядом України і Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, в галузі пенсійного забезпечення, громадяни Сторін, що домовляються, які пропрацювали не менше 15 календарних років в районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за віком): чоловіки - по досягненню 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років, жінки - по досягненню 50 років і при загальному стажі роботи не менше 20 років. Громадянам Сторін, що домовляються, які працювали як в районах Крайньої Півночі, так і в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, один рік роботи в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, зараховується за дев`ять місяців роботи в районах Крайньої Півночі.
Згідно із ст.3 Тимчасової угоди при призначенні пенсії у відповідності із ст.1 цієї Тимчасової угоди на території України, компетентні органи Російської Федерації відшкодують витрати на виплату цієї пенсії у тій її частині, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, починаючи з 01.01.1991р. У цьому випадку частина пенсії, яка відповідає тривалості трудового стажу, виробленого в районах Крайньої Півночі або в місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, обчислюються за нормами законодавства Російської Федерації. Порядок відшкодування витрат на виплату зазначених вище пенсій регулюються спеціальною Угодою між компетентними органами Сторін. Відшкодування витрат у відповідності із пунктом 1 цієї статті здійснюється до виникнення права на пенсійне забезпечення згідно законодавства України (з врахуванням Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р.).

Таким чином, вказана Тимчасова угода надає громадянам Сторін цієї угоди право на достроковий вихід на пенсію по старості (за віком) за вказаних у ст.1 угоди умов, а також визначає порядок реалізації цього права.
Водночас, ні в зазначеній Тимчасовій угоді від 15.01.1993р., ні в Угоді про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992р. не передбачено пільг при обчисленні стажу роботи в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі.
Не йдеться про пільгове обчислення такого стажу в Законах України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Із урахуванням наведеного, правові підстави для зарахування в пільговому обчисленні стажу роботи позивача після 01.01.1991р. в районах Крайньої Півночі і в прирівняних до них місцевостях є відсутніми.

Отже, стаж роботи позивача в районах Крайньої Півночі підтверджується трудовою книжкою та вкладкою у трудову книжку НОМЕР_4 , трудовим договором від 08.12.1975р., архівною довідкою (справкою) № 3807 від 01.06.2018р., особовим листком форми Т-2, архівними довідками (справками) № 11840-17/07 від 19.12.2017р. та № 10919-14/14 від 01.12.2014р., № 29 від 02.11.1992р. про те, що підприємство, на якому працювала позивач, знаходиться на території Крайньої Півночі, а також наступними довідками, що підтверджує роботу позивача в районі Крайньої Півночі:
№ 27 від 02.11.1992р. – період з 01.06.1983р. - 30.09.1987р.;
№ 679 від 03.12.1992р. – період з 07.12.1988р. по 24.10.1988р.;
№ 28 від 02.11.1992р. – період з 04.04.1089р. по 16.10.1989р.;
№ 680 від 03.12.1992р. – період з 17.10.1989р. по 26.11.1992р. (а.с.19-35).

Таким чином, вказані документи є належними підставами для пільгового обчислення стажу роботи позивача в районах Крайньої Півночі у відповідності до ст.5 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 10.02.1960 «Про упорядкування пільг для осіб, що працюють в районах Крайньої Півночі в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі».
За таких обставин суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про часткове задоволення позову, при цьому належить визнати протиправними дії відповідача ГУ ПФ України у Львівській обл. при призначенні 15.05.2015р. позивачу ОСОБА_1 пенсії щодо незарахування до її пільгового стажу періодів роботи у районах Крайньої Півночі з 08.12.1975р. по 01.01.1991р. (кожний рік роботи за один рік і шість місяців); зобов`язати пенсійний орган здійснити позивачу обчислення пільгового страхового стажу з розрахунку один рік роботи в районах Крайньої Півночі в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, за один рік шість місяців за періоди з 15.09.1975р. по 07.12.1975р., з 01.06.1983р. по 30.09.1987р., з 12.07.1988р. по 24.10.1988р., з 04.04.1989р. по 16.10.1989р., з 17.10.1989р. по 01.01.1991р.; а також провести перерахунок та виплату пенсії з урахуванням пільгового обчислення стажу, починаючи з 15.05.2015р.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що відповідно до вимог п.5 ст.45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Порядок подання та перелік документів, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», передбачений постановою Правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005р. «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

          Тобто, незалежно від наявності права особи на перерахунок пенсії, законодавством передбачена обов`язкова процедура прийняття рішення пенсійним органом.

          Аналіз листа ГУ ПФ України у Львівській обл. № 5002/0-20/11.03-06 від 29.11.2019р. вказує, що такий не є рішенням про відмову в перерахунку пенсії та свідчить про розгляд заяви позивача в порядку Закону України «Про звернення громадян».
Отже, з наведеного слідує, що за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії відповідачем не було прийнято відповідного рішення.

Між тим, в основу відмови у перерахунку спірної пенсії відповідачем не покладалися такі причини як подача позивачем заяви про перерахунок пенсії в неустановленому порядку. Разом з тим, наведені причини відмови в призначенні спірної пенсії зафіксовані у відзиві на позов (а.с.46-49) та поданій апеляційній скарзі.
Вказана зміна кваліфікації підстав відмови у призначенні спірної пенсії суб`єктом владних повноважень в судових процедурах, є неприйнятною з огляду на принцип правової визначеності, який притаманний як судовим рішенням, так і рішенням суб`єктів владних повноважень. В іншому випадку це вже будуть інші правопорушення за інших підстав; запровадження позиції зміни підстав прийняття рішень, після їх прийняття, як способу реалізації владних управлінських функцій, призведе до свавілля суб`єктів владних повноважень.

Рішення пенсійного органу, які приймаються за зверненнями осіб, повинні бути мотивованими та ґрунтуватися на нормах чинного законодавства. Посадова особа, визнавши заяву такою, що підлягає задоволенню, зобов`язана забезпечити своєчасне і правильне виконання рішення, а в разі визнання скарги обґрунтованою - негайно вжити заходів до поновлення порушених прав громадян.
Зі змісту листа ГУ ПФ України у Львівській обл. № 5002/0-20/11.03-06 від 29.11.2019р. стає очевидним, що відповідач не вбачає підстав для перерахунку пенсії позивача, тобто фактично відмовив у такому перерахунку.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень вирішити питання перерахунку пенсії або відмови в її перерахунку саме у формі прийняття рішення (чи наказу), коли з наданої листом відповіді стає зрозуміло, що відповідь для заявника є негативною, має ознаки формалізму.
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів і згідно усталеної судової практики слідує, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає зазначеній нормі Конвенції (постанова Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018р. у справі № 705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18.04.2018р. у справі № 826/14016/16 СМ, від 11.02.2019р. у справі № 2а-204/12).
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, відмова у формі листа свідчить про відсутність наміру суб`єкта владних повноважень прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством. Оскільки процес надання позивачу відмови у перерахунку пенсії без прийняття відповідного владного управлінського рішення може бути тривалим, то в даному випадку належним способом захисту порушеного права є саме вирішення судом питання про визнання протиправною відмови ГУ ПФ України у Львівській обл., викладеної в листі № 5002/0-20/11.03-06 від 29.11.2019р., та зобов`язання вчинити певні дії.

Стосовно застосування строків звернення до суду у вказаній категорії справ колегія суддів виходить з наступного.
В Конституції України закріплено, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст.1, 3 та 8).
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов, не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22 та 64 Конституції України).
Застосовуючи строки у зазначеній сфері, потрібно розрізняти право особи на соціальний захист та право особи на судовий захист. Право на соціальний захист особи реалізується відповідним суб`єктом владних повноважень, як правило, органом пенсійного фонду за зверненням такої особи з проханням надати певний статус та здійснити відповідні виплати. У випадку, якщо особа вважає, що існує спір у публічно-правовій сфері стосовно реалізації її права на соціальний захист, зумовлений протиправними рішеннями, діями або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, така особа може звернутися до адміністративного суду з позовом, що буде уже способом реалізації права на судовий захист. Згідно з Конституцією України право особи на соціальний захист гарантується, в першу чергу, статтею 46, а право на судовий захист, зокрема, - статтями 55 та 124.
Строки у сфері соціального захисту застосовує відповідний суб`єкт владних повноважень або суд у випадку визнання рішення, дії чи бездіяльності відповідного суб`єкта протиправними та задоволення позову особи. У свою чергу, строк на звернення до суду застосовується виключно судом, як правило, на етапі прийняття рішення про відкриття провадження в адміністративній справі. Строк звернення до суду стосується виключно питання прийняття до розгляду або відмови у розгляді позовних вимог по суті, але не застосовується для прийняття рішення про задоволення чи не задоволення таких вимог, а також періоду протягом якого такі вимоги підлягають задоволенню.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу ухиляється від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускає протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи. Прикладом таких відносин є правовідносини, що виникають у сфері реалізації права громадян на соціальний захист (пенсійне забезпечення, виплата заробітної плати тощо).
Важливо, що предметом позову в категорії справ стосовно соціального захисту є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якої додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків, якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави.
З огляду на позицію Конституційного Суду України, що міститься у рішенні від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1, 12 Закону України «Про оплату праці» і у рішенні від 15.10.2013р. № 9-рп/2013 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України, а також на підставі аналізу положення ст.51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» колегія суддів дійшла до висновку, що у разі порушення законодавства про пенсійне забезпечення органом, що призначає і виплачує пенсію, адміністративний позов з вимогами, пов`язаними з виплатами сум пенсії за минулий час, у тому числі сум будь-яких її складових, може бути подано без обмеження будь-яким строком.
Згідно з ч.2 ст.46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Системний аналіз даної статті дає підстави дійти до висновку, що строкового обмеження стосовно виплати пенсії у визначеному законодавством розмірі за минулий час, яку особа не отримувала у зв`язку з непроведенням перерахунку пенсії з вини відповідного суб`єкта владних повноважень, немає.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі № 164/1904/14-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019р. у справі № 522/2738/17, від 09.07.2019р. у справі № 676/1557/16-ц, у постановах Верховного Суду, зокрема, від 24.04.2018р. у справі № 646/6250/17, від 30.10.2018р. у справі № 493/1867/17, від 22.01.2019р. у справі № 201/9987/17(2-а/201/304/2017) та від 22.11.2019р. у справі № 1140/3136/18.

За таких обставин колегія суддів не погоджується із тим, що у разі порушення органом ПФ України законодавства про пенсійне забезпечення, слід застосовувати шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч.1 ст.122 КАС України, оскільки це матиме наслідком неможливість реалізувати передбачене Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час без обмеження строку у визначеному законодавством розмірі.

Окрім цього, з матеріалів справи слідує, що позивач про порушення свого права дізналася з листа пенсійного органу № 5002/0-20/11.03-06 від 29.11.2019р., із позовом до суду позивач звернулася 23.01.2020р., тобто, у встановленні процесуальним законом строки, а тому доводи апелянта в цій частині є помилковими.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятого рішення не впливають та висновків суду не спростовують.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини справи, виходячи з вищевказаних положень нормативно-правових актів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про часткову підставність та обґрунтованість заявленого позову, через що останній підлягає до часткового задоволення, із вищевказаних мотивів.
Також в порядку ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на апелянта ГУ ПФ України у Львівській обл.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській обл. на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.06.2020р. в адміністративній справі № 380/738/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській обл.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку лише у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	О. І. Довга 	
 	 	І. В. Глушко 	
Дата складення повного тексту судового рішення: 11.11.2020р.