Постанова
Іменем України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
справа № 504/4005/16-к
провадження № 51-3760км20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                            ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
виправданого                           ОСОБА_6 ,
захисника                               ОСОБА_7 ,  
 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 42016161330000039, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Світязь Шацького району Волинської області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України.
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Березівського районного суду Одеської області від 08 жовтня 2018 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Згідно обвинувального акту, у середині вересня 2016 року, більш точна дата досудовим розслідуванням не встановлена, до ДП «Березівське лісове господарство» звернувся директор ТОВ «Голд Грейн» ОСОБА_8 з питання можливості придбання 40 м куб. дров за ціною 6 800 грн. Під час обговорення ОСОБА_8 вказаного питанням з лісничим Андрієво-Іванівського лісництва ДП «Березівське лісове господарство» ОСОБА_9 , останній повідомив про можливість їх придбання лише за умови укладання відповідного договору з в.о. директора ДП «Березівське лісове господарство» ОСОБА_6 , надавши його контактний номер телефону для узгодження всіх питань. Цього ж дня ОСОБА_8 , перебуваючи на території ДП «Березівське лісове господарство» за адресою: Одеська область, м. Березівка, 
вул. Зарічна, 1, звернувся до ОСОБА_6 з питання придбання 40 м куб. дров за ціною 6 800 грн, який повідомив ОСОБА_8 про можливість укладання договору на придбання дров за вказаною ціною лише за умови передачі йому неправомірної вигоди у сумі 8 000 грн та зазначив, що без виконання його умов, він з використанням свого службового становища договір на придбання дров не укладатиме, а жодне з лісництв ДП «Березівське лісове господарство» їх продаж ТОВ «Голд Грейн» не здійснить. 
ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що без передачі ОСОБА_6 неправомірної вигоди у визначеній сумі, договір про придбання дров з його підприємством він не укладатиме, змушено погодився із незаконною умовою ОСОБА_6 . 
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на одержання неправомірної вигоди, 23 вересня 2016 року, близько 14 год 30 хв., у автомобілі, який перебував у користуванні ОСОБА_8 та знаходився за адресою: м. Одеса, вул. Генерала Петрова, 16, ОСОБА_6 одержав від ОСОБА_8 обумовлену раніше суму неправомірної вигоди у сумі 8 000 грн та передав йому підписаний договір про продаж дров на суму 6 800 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу суду апеляційної інстанції щодо  ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що зібрані у кримінальному провадженні докази є достатніми для доведення винуватості  ОСОБА_6  у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України. Разом з тим, вказані докази у своїй сукупності не отримали належної оцінки суду першої інстанції, який, не навівши переконливих мотивів прийнятого рішення, дійшов необґрунтованого висновку про необхідність виправдання обвинуваченого, а апеляційний суд безпідставно залишив без змін  виправдувальний вирок.
Зокремавказує, що судом апеляційної інстанції всупереч ч. 3 ст. 404 КПК України, було безпідставно відмовлено у дослідженні ряду доказів. Крім того, залишено поза увагою показання свідка ОСОБА_8 щодо зустрічі з ОСОБА_6 без попередніх телефонних домовленостей; показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо грошових коштів, які були помічені працівниками правоохоронних органів у їх присутності та в подальшому вилучені у обвинуваченого ОСОБА_6 ; лист Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства від 16 жовтня 2016 року щодо вартості дров для юридичних осіб; висновок судової криміналістичної експертизи № 4702 від 17 жовтня 2016 року по дослідженню спеціальних хімічних речовин. Також необґрунтовано визнано недопустимими доказами грошові кошти, договір купівлі-продажу дров від 23 вересня 2016 року, вилучені під час огляду місця події. Зазначає, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги прокурора в цій частині, а тому постановлена за результатами апеляційного розгляду ухвала, не відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Звертає увагу й на те, що ухвала апеляційної інстанції не містить обґрунтування щодо доводів апеляційної скарги про істотні порушення вимог КПК України місцевим судом при вирішенні питання про відвід суддів місцевого суду, заявленого стороною обвинувачення. Крім того, після оголошення резолютивної частини ухвали апеляційного суду від 19 травня 2020 року, повний текст оскаржуваного судового рішення 25 травня 2020 року Одеським апеляційним судом проголошено не було.
В запереченнях захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах виправданого ОСОБА_6 , не погоджуючись з касаційною скаргою прокурора, вважає, що відсутні підстави для її задоволення та скасування ухвали апеляційного суду.   
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор просив відмовити в задоволенні касаційної скарги, посилаючись на безпідставність її доводів.
Виправданий ОСОБА_6 та його захисник  ОСОБА_7  заперечили проти задоволення касаційної скарги прокурора, просили оскаржуване судове рішення залишити без зміни. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК Українисуд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно зі ст. 62 Конституції України та положеннями ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Мотивувальна частина виправдувального вироку згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд першої інстанції, встановивши, що пред`явлене органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, виправдав його у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад цього кримінального правопорушення.
Суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи прокурора щодо незаконності виправдувального вироку, оскільки перевіркою матеріалів кримінального провадження встановив, що висновки суду першої інстанції щодо відсутності складу злочину, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_6 , є обґрунтованими та належним чином мотивовані, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на таке.
У справі «Барбера, Мессегуо і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, – на потерпілого.
Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.
Під час судового розгляду у встановленому законом порядку суд дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_6  було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз цих доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку.
При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані стороною обвинувачення письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні, ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять винуватість ОСОБА_6 в одержанні неправомірної вигоди в сумі 8 000 грн для себе за вчинення в інтересах ОСОБА_8 , з використанням наданого службового становища, дій пов`язаних з укладенням договору про продаж дров, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, а у обвинуваченого ОСОБА_6 взагалі був відсутній прямий умисел та корисливий мотив на одержання неправомірної вигоди, що в свою чергу є обов`язковою складовою суб`єктивної сторони складу інкримінованого злочину.
Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження  за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив викладені в ній доводи, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, та правильно зазначив про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 , тобто встановив, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України. 
Апеляційний суд вірно вказав, що місцевим судом в повній мірі проаналізовано показання обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були особами, що безпосередньо мали відношення до вирішення питання щодо закупівлі дров, та вказаними показаннями не можна підтвердити факт спілкування ОСОБА_6 з ОСОБА_8 саме 19 вересня 2016 року, а іншими доказами не доведено, що в цей день ОСОБА_6 вимагав від нього грошові кошти за купівлю дров. Вказані обставини підтверджені наданими стороною захисту роздруківками телефонних розмов між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які мали місце лише 22 вересня 2016 року.
Крім цього, колегія суддів вважає, що апеляційний суд, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора, обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду щодо недопустимості доказів, отриманих за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій.  
Так, зі змісту п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за № 1-31/2011 вбачається, що:
- визнаватися допустимими і використовуватись як доказ у кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі;
- обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Обов`язковим елементом порядку отримання доказів у результаті негласної слідчої (розшукової) дії є попередній дозвіл уповноважених суб`єктів (слідчого судді, прокурора, слідчого) на їх проведення. Сторона захисту вправі мати інформацію про всі елементи процесуального порядку отримання стороною обвинувачення доказів, які остання має намір використати проти неї в суді. Інакше від самого початку судового розгляду сторона захисту перебуватиме зі стороною обвинувачення в нерівних умовах.
Здійснення перевірки доказів на їх допустимість, якщо сторона захисту ставить їх під сумнів, є обов`язком суду, з чого випливає й необхідність дослідження дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, рішення про необхідність розсекречування яких, відповідно до ч. 1 ст. 255 КПК України та п. 5.9 Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні від 16 листопада 2012 року 
№ 114/1042/516/1199/936/1687/5, затвердженої спільним наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Міністерства фінансів України, Міністерства юстиції України, приймає прокурор.
Негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені, зокрема, ст. 271 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, та виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.
Так, судом першої інстанції обґрунтовано визнано недопустимими докази, що отримані у результаті проведених негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема протокол аудіо-, відеоконтролю особи від 15 листопада 2016 року, який проведений на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Одеської області № 5974т від 21 вересня 2016 року та протокол про результати проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, який складений на виконання доручення керівника Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області № 294т від 23 вересня 2016 року та постанови № 293т від 23 вересня 2016 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, а також аудіо-, відео запису, на яких зафіксовані обставини зустрічі ОСОБА_8 із ОСОБА_6 23 вересня 2016 року. При цьому, суд першої інстанції вказав на відсутність як самої ухвали слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, так і на відсутність доказів того, що такі докази відкривались стороні захисту, що відповідно до ч. 12 ст. 290 КПК України є підставою для недопущення відомостей, які містяться в цих матеріалах як доказів. 
Про незаконність негласних слідчих (розшукових) дій, як обґрунтовано зазначено судом апеляційної інстанції, вказує й відсутність у матеріалах провадження постанови прокурора № 293т від 23 вересня 2016 року про проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, на підставі якої і проведена вказана негласна слідча (розшукова) дія.
Спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора про те, що докази отримані за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій є допустимими та належними, апеляційний суд врахував і правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року (справа № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19).
Про необхідність надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться в рішенні Європейського суду «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 24 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.
Також, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обов`язок держави) було підтверджено рішенням Європейського суду  у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16 лютого 2000 року. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинуваченням.
Отже, враховуючи наведене та сформовану Європейським судом з прав людини у справі «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої, якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані з його допомогою, будуть такими ж, апеляційний суд обґрунтовано визнав недопустимими доказами протоколи, в яких зафіксовані результати проведення відповідних негласних слідчих (розшукових) дій.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційним судом було надано належну правову оцінку: протоколу огляду, помітки та вручення грошових коштів від 23 вересня 2016 року (т. 2 а. п. 92-94); показанням свідків ОСОБА_10 та 
ОСОБА_11 щодо грошових коштів, які були помічені працівниками правоохоронних органів у їх присутності та в подальшому вилучені у обвинуваченого ОСОБА_6 ; висновку № 4702 від 17 жовтня 2016 року криміналістичної експертизи по дослідженню спеціальних хімічних речовин (т. 2 а. п. 178-181) та постанові про приєднання речей, предметів та документів до кримінального провадження від 26 вересня 2016 року (т. 2 а. п. 141-142), яка в повній мірі співвідноситься з доктриною «плодів отруєного дерева» та вказує на неспроможність доводів прокурора з наведених підстав.  
Також належної оцінки було надано й показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не доводять пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення та не містять інформації, що підтверджує зміст домовленостей між ним та ОСОБА_8 .
Доводи прокурора про не наведення беззаперечних доказів і фактів провокації з боку ОСОБА_8 , судом апеляційної інстанції було визнано необґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки апеляційний суд зазначив, що місцевим судом жодних висновків щодо наявності провокації з боку ОСОБА_8 відносно ОСОБА_6 не встановлено.
Ухвала апеляційного суду, всупереч твердженням прокурора, відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Що стосується доводів прокурора в частині не дослідження судом апеляційної інстанції доказів безпосередньо, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Згідно з доктринальними положеннями кримінального процесуального права, при апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить докази, отримані в суді першої інстанції. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду прокурором було уточнено клопотання про дослідження доказів, зазначено про необхідність дослідження протоколу допиту свідка ОСОБА_8 , заяви ОСОБА_8 про видачу коштів, висновка № 4702 від 17 жовтня 2016 року криміналістичної експертизи спеціальних хімічних речовин та договору купівлі-продажу дров від 23 вересня 2016 року. 
Зважаючи на те, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження отримує усно, а тому клопотання в частині дослідження протоколу допиту свідка ОСОБА_8 обґрунтовано визнано таким, що суперечать нормам діючого КПК України. Щодо інших вимог клопотання прокурора, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції в повній мірі надана оцінка зазначеним доказам, а тому повторне їх дослідження визнав недоцільним, разом з тим повторно дослідив договір купівлі-продажу дров від 23 вересня 2016 року.
Таким чином, вказаний суд діяв у межах своїх повноважень та не допустив порушень, як на те посилається прокурор.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, після виходу колегії суддів апеляційного суду з нарадчої кімнати 19 травня 2020 року, учасникам судового провадження було оголошено резолютивну частину ухвали із зазначенням, що о 16 годині 25 травня 2020 року буде оголошено повний текст вказаного судового рішення. Згідно з довідкою Одеського апеляційного суду від 25 травня 2020 року, особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на оголошення повного тексту ухвали не з`явилися, а тому фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалося відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України. 
З урахуванням наведеного, Судом не встановлено порушень вимог кримінального процесуального закону, які б свідчили про порушення процедури проголошення повного тексту ухвали Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року. 
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року прокурору 
ОСОБА_13 відмовлено у задоволенні клопотання від 21 серпня 2018 року про відвід судді ОСОБА_14 , оскільки заявником не доведено жодної з підстав, передбачених ч. 1 ст. 75 та ч. ч. 1, 2 ст. 76 КПК України, та не зазначено обґрунтування, у чому саме проявилась упередженість судді під час розгляду кримінального провадження. 
Під час розгляду вказаного клопотання прокурор звернулася до суду з заявою про відвід суддів ОСОБА_15 та ОСОБА_16 від участі у розгляді клопотання про відвід судді ОСОБА_14 у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 . Ухвалою Березівського районного суду Одеської області від 14 вересня 2018 року таку заяву залишено без розгляду з обґрунтованим посиланням на  параграф 6 глави 3 КПК України «Відводи», відповідно до якого не передбачено право сторони кримінального провадження подавати заяви про відвід судді, який розглядає заяву про відвід іншому судді.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом належним чином розглянуто та обгрунтовано відмовлено в задоволенні заяви прокурора про відвід судді ОСОБА_14 , а тому не зазначення про це в ухвалі апеляційного суду не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, як про це зазначає прокурор в касаційній скарзі.
Таким чином, оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставою для скасування судового рішення щодо ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Ухвалу Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.       
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_3                                ОСОБА_2