ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" жовтня 2020 р.           Справа№ 910/1972/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Євсікова О.О.
суддів:            Корсака В.А. 
          Владимиренко С.В. 
 
за участю:
секретаря судового засідання: Кульчицької І.А.,
представників сторін: 
позивача:          Сторожук Д.І.,
відповідача:          Малярчук Ю.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу 
Товариства з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн"
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 (повний текст рішення складений 04.06.2020)
у справі № 910/1972/20 (суддя Сташків Р.Б.)
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн"
до                    Акціонерного товариства "Укргазвидобування"
про                    визнання недійсним пунктів договору, 

В С Т А Н О В И В:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі №910/1972/20 відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн" до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання недійсними пунктів 7.7 та 7.11 укладеного між сторонами Договору поставки (закупівлі товару за власні кошти) №УГВ6262/11-17 від 11.08.2017 (далі - Договір).
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довів наявність підстав, передбачених  ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину (у даному випадку оспорюваної його окремої його частини - п. 7.7, 7.11 Договору), а також не довів належними доказами порушення його прав та інтересів укладанням спірних умов договору, враховуючи волевиявлення позивача при укладенні договору погодитися з умовами щодо підстав та порядку застосування штрафних санкцій (штрафу на пені).
Не погодившись із прийнятим судовим рішенням, ТОВ "Крейн Юкрейн" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.09.2020 апеляційну скаргу передано колегії суддів у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Корсак В.А., Владимиренко С.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн" пропущений строк на апеляційне оскарження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі №910/1972/20, розгляд справи призначено на 05.10.2020.
У судовому засіданні 05.10.2020 оголошувалась перерва до 19.10.2020.
Вимоги та доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевий суд не надав належної оцінки:
- пункту 7.7 Договору, а саме тому, що: 1) договором недобросовісно з боку відповідача передбачено застосування штрафу в розмірі 10% від вартості товару за незначне порушення умов Договору, що стосується не основного зобов`язання (поставки), а похідного зобов`язання (надання пакету документів на товар), який (пакет документів) крім того, в повному обсязі не прямо залежить від позивача (митне оформлення товару); 2) договір не містить повного вичерпного пакету документів для кожного окремого випадку поставки, що створює дисбаланс прав та обов`язків сторін Договору і заздалегідь визначає пріоритет прав Покупця над правами Постачальника, можливість Покупця застосовувати значні за розміром штрафні санкції, фактично, на власний розсуд; 3) з урахуванням матеріального становища позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для здійснення ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення відповідача і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору;
- пункту 7.11 Договору, а саме тому, що: 1) договором недобросовісно з боку відповідача передбачено застосування штрафу та пені за прострочення поставки, в тому числі за прострочення поставки товару понад 30-денний термін, що за обрахунком позивача щодо пені може бути щонайменше 2.600.000,00 грн, а щодо штрафу за прострочення поставки товару за період більше ніж 30 днів - щонайменше 3.600.000,00 грн; 2) така сума штрафних санкцій заздалегідь створює передумови для незацікавленості Покупця в отриманні товару та зацікавленості у стягненні штрафних санкцій за Договором як самостійного джерела доходів і створює прямий дисбаланс прав та обов`язків сторін за Договором; 3) з урахуванням прибутку позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для здійснення ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення відповідача і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, зазначив, що рішення місцевого суду прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права і просив залишити вказане рішення без змін.
У судовому засіданні 19.10.2020 представник позивача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив задовольнити  апеляційну скаргу.
Представник відповідача надав усні пояснення у справі, відповів на запитання суду, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Частинами 1, 4 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено місцевим судом та підтверджується матеріалами справи, на підставі договору №УГВ6262/11-7 від 11.08.2017 з додатками та змінами, внесеними додатковою угодою від 27.03.2018 (далі - Договір), позивач як Постачальник зобов`язався поставити відповідачу як Покупцеві товар, зазначений в специфікації (далі - Товар), що додається до Договору, і є його невід`ємною частиною, а відповідач - прийняти і оплатити такий Товар.
Відповідно до п. 1.4 Договору Постачальник підтверджує, що укладення та виконання ним цього Договору не суперечить нормам чинного законодавства України та відповідає його вимогам (зокрема щодо отримання всіх необхідних дозволів та погоджень), а також підтверджує те, що укладення та виконання ним цього Договору не суперечить цілям діяльності Постачальника, положенням його установчих документів чи інших локальних актів.
У розділі 7 Договору сторони погодили відповідальність кожної із них за невиконання своїх договірних зобов`язань.
Так, відповідно до п. 7.1 Договору у разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов`язань за Договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим Договором.
Відповідно до п. 7.7 Договору у випадку ненадання або порушення строків надання товаросупровідних документів і/або інших документів відповідно до п. 5.7 Договору Постачальник виплачує Покупцю штраф у розмірі 10% від вартості Товару, документи щодо якого не надані або надані з порушенням строку.
Пункт 7.11 Договору передбачає, що у разі невиконання Постачальником взятих на себе зобов`язань з поставки Товару у строки, зазначені у Специфікації до даного Договору, останній сплачує Покупцю пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів додатково сплачує штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.
Вказані вище пункти 7.7 та 7.11 Договору позивач просить суд визнати недійсними з підстав невідповідності даних пунктів засадам добросовісності, розумності та справедливості.   
Відповідно до   ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.
Загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені  статтею 215 ЦК України.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України).
Доводи позивача стосовно недійсності оскаржуваних пунктів Договору зводяться до того, що:
- за змістом п. 7.7 Договору: 1) договором недобросовісно з боку відповідача передбачено застосування штрафу в розмірі 10% від вартості товару за незначне порушення умов Договору, що стосується не основного зобов`язання (поставки), а похідного зобов`язання (надання пакету документів на товар), який (пакет документів) крім того, в повному обсязі не прямо залежить від позивача (митне оформлення товару); 2) договір не містять повного вичерпного пакету документів для кожного окремого випадку поставки, що створює дисбаланс прав та обов`язків сторін Договору і заздалегідь визначає пріоритет прав Покупця над правами Постачальника, можливість Покупця застосовувати значні за розміром штрафні санкції, фактично, на власний розсуд; 3) з урахуванням матеріального становища позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для здійснення ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення відповідача і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору;
- за змістом п. 7.11 Договору: 1) договором недобросовісно з боку відповідача передбачено застосування штрафу та пені за прострочення поставки, в тому числі за прострочення поставки товару понад 30-денний термін, що за обрахунком позивача щодо пені може бути щонайменше 2.600.000,00 грн, а щодо штрафу за прострочення поставки товару за період більше ніж 30 днів - щонайменше 3.600.000,00 грн; 2) така сума штрафних санкцій заздалегідь створює передумови для незацікавленості Покупця в отриманні товару та зацікавленості у стягненні штрафних санкцій за Договором як самостійного джерела доходів і створює прямий дисбаланс прав та обов`язків сторін за Договором; 3) з урахуванням прибутку позивача така відповідальність є надмірним тягарем для нього, створить перешкоди для здійснення ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення відповідача і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України є договір, який в силу вимог ч. 1  ст. 629 ЦК України  є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 526 ЦК України  визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Аналогічні положення містяться і в ч. 1  ст. 193 ГК України, яка також передбачає, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  ЦК України  з урахуванням особливостей, передбачених     ГК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до  ст. 6 цього Кодексу  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Правовідносини з поставки товарів за своєю правовою природою є договірними правовідносинами.
Частиною 3  ст. 6 ЦК України  унормовано, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства,  якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
З аналізу наведених вище норм права вбачається, що суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судом обставинах справи про порушення певним правочином (його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За змістом статті 199 ГК України виконання господарського зобов`язання забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов`язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу.
За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст.  193, ч. 1 ст.  216  та ч. 1 ст. 218 ГК України).
Господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції (ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України).
Штрафними санкціями відповідно до частини 1 ст. 230 ГК України     визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до  ст. 549 ЦК України  неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч. 2  ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам ч. 4 статті 231 ГК України.
Частиною 4  статті 231 ГК України  передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Таким чином законодавство передбачає як право сторін встановити у договорі розмір неустойки, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеню), так і право застосувати погоджені у договорі штрафні санкції у певному розмірі, обрахованому від суми зобов`язання.
У даному випадку сторони погодили в оскаржуваних п. 7.7 та 7.11 Договору: штраф у розмірі 10% від вартості Товару, документи щодо якого не надані або надані з порушенням строку; пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару за кожен день прострочення, а також за прострочення понад 30 днів - додатково штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого Товару.
Отже, сторони в даному випадку діяли в межах закону, а саме скористалися наданим їх законодавцем правом врегулювати у Договорі правовідносини щодо визначення того, що саме є порушенням умов Договору та нарахування за ці окремі порушення пені і штрафів.
З огляду на наведене у суду відсутні підстави вважати, що у Договорі сторони неправомірно передбачили нарахування пені та штрафів (п. 7.7, 7.11 Договору).
Колегія суддів зауважує, що покладення відповідальності у вигляді пені та штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства, а тому не може бути підставою для визнання недійсними спірних умов Договору.
Щодо доводів апелянта про те, що оскаржувані пункти Договору порушують закріплені в  ст. 3 ЦК України  принципи справедливості, добросовісності та розумності колегія суддів зазначає таке.
Зміст принципів справедливості, добросовісності і розумності полягає в тому, що тексти законів, угод та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту, вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права з дотриманням прав і інтересів інших осіб.
Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових норм, а добросовісність, розумність та справедливість - є засадами зобов`язальних правовідносин і зміст даних принципів полягає у тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. У свою чергу, добросовісність є внутрішнім критерієм, в той час як справедливість і розумність - зовнішнім або об`єктивним, і зазначені принципи у сукупності є оціночними категоріями цивільного права.
Цивільне законодавство не дає визначення вищезазначених принципів, віддаючи це на розсуд сторін зобов`язання.
Тобто, укладаючи угоду, сторони повинні керуватись внутрішнім критерієм - добросовісністю по відношенню до контрагента (вчиняти дії таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов`язання на засадах обману, насильства, зловживання довірою, дотримуватись правової поведінки суб`єктів зобов`язання, вчиняти всі залежні від сторони зобов`язання дії щодо належного виконання зобов`язання та непорушення прав інших осіб), і виходити з зовнішнього критерію - справедливості та розумності, що виражається в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню, тобто кожна сторона у виконанні цивільно-правових зобов`язань повинна дотримуватись такої поведінки по відношенню до своїх прав і обов`язків, яка б виключала необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної.
При цьому принцип змагальності (ст. 13 ГПК України) та принцип рівності сторін (ст. 7 ГПК України), які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні п. 1 ст. 6 європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять її чи його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
Обов`язок доказування і подання доказів розподілений ст. 74 ГПК України між сторонами таким чином, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи те, що цивільне законодавство обмежується презумпцією добросовісності та розумності поведінки особи при укладенні угоди, колегія суддів при вирішенні даного спору враховує узгоджені обома сторонами у визначеному законом порядку умови Договору, який в силу приписів  ст. 11 ЦК України  є підставою виникнення між сторонами спору певних прав та обов`язків, виконання і дотримання яких відповідає приписам  ст. 526 ЦК України. А тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що узгоджені умови Договору виключали необ`єктивні (неупереджені, несправедливі) дії сторін зобов`язання стосовно одна одної, зокрема, враховуючи наведені вище обґрунтування з приводу, що покладення відповідальності у вигляді пені та штрафу не є порушенням приписів цивільного та господарського законодавства.
При цьому колегія суддів також враховує правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 12.09.2018 №922/184/17 та від 04.04.2019 №914/2668/17.
Зважаючи на наведене вище, апеляційний суд щодо доводів позивача додатково відзначає таке.
Позивач, зокрема, посилається на те, що:1) договором недобросовісно з боку відповідача передбачено застосування штрафу в розмірі 10% від вартості товару за незначне порушення умов Договору, що стосується не основного зобов`язання (поставки), а похідного зобов`язання (надання пакету документів на товар), який (пакет документів) крім того, в повному обсязі не прямо залежить від позивача (митне оформлення товару); 2) договір не містить повного вичерпного пакету документів для кожного окремого випадку поставки, що створює дисбаланс прав та обов`язків сторін Договору і заздалегідь визначає пріоритет прав Покупця над правами Постачальника, можливість Покупця застосовувати значні за розміром штрафні санкції, фактично, на власний розсуд.
Однак Договір (п. 5.1 - 5.17) чітко встановлює порядок поставки та прийняття товару, перелік документів, що мають бути надані Покупцеві тощо. При цьому згідно з пп. 5.7.4 Договору Постачальник, до моменту відвантаження товару, попередньо погоджує з Покупцем надання документів, що вказані в підпунктах 5.7.1-5.7.3 та в пунктах 5.4, 5.6 Договору (для нерезидента). Як вбачається з наведеного в Договорі переліку, йдеться про документи, без яких товар взагалі не може надійти в Україну (якщо він імпортується) та переміщуватись далі, - як документи виробника товару (сертифікат якості та/або паспорт виробника, сертифікат походження, сертифікат відповідності тощо), так і документи, які складаються для належного переміщення товару (товарно-транспортні накладні, інвойси, акти приймання-передачі товару, митні декларації тощо), тобто документи, які на момент поставки товару Покупцеві вже повинні бути складені і належно оформлені, в т. ч. вже на час відвантаження товару виробником.
А отже наведені вище аргументи позивача є безпідставними.
Щодо аргументів про те, що визначена Договором відповідальність є надмірним тягарем для позивача, створить перешкоди для здійснення ним господарської діяльності, буде виступати засобом збагачення відповідача і не буде мати на меті спонукання до належного виконання умов Договору; визначена самим позивачем сума штрафних санкцій заздалегідь створює передумови для незацікавленості Покупця в отриманні товару та зацікавленості у стягненні штрафних санкцій за Договором як самостійного джерела доходів і створює прямий дисбаланс прав та обов`язків сторін за Договором; то апеляційний суд відзначає, що, по-перше, такі обґрунтування позову є лише припущеннями за відсутності їх належного доказового підтвердження, і, по-друге, відповідальність позивача може настати лише в разі порушення ним як Постачальником умов Договору, а визначені Договором санкції спрямовані передовсім на те, щоб стимулювати Постачальника до належного та своєчасного виконання і як раз упередити таке порушення. Крім того з розміру попередньо розрахованих позивачем можливих штрафних санкцій вбачається, що вони цілком співмірні із загальною сумою договору (в редакції Додаткової угоди №1 від 27.03.2018 - 159.862.125,34 грн, т. 1 а. с. 62-63).
Отже, статтею 215 ЦК України визначені підстави недійсності правочину, і виходячи з її положень  правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
Позивач не довів наявність підстав, передбачених  ст. 215 ЦК України, з якими закон пов`язує недійсність правочину (у даному випадку оспорюваної його окремої його частини - п. 7.7, 7.11 Договору), а також не довів належними доказами порушення його прав та інтересів укладанням спірних умов договору, враховуючи волевиявлення позивача при укладенні договору погодитися з умовами щодо підстав та порядку застосування штрафних санкцій (штрафу на пені).
Відтак місцевий суд підставно відмовив у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість.
Відповідно до ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно зі ст. ст. 76, 77 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для вирішення спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень, викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Колегія суддів також зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня    2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Беручи до уваги наведене, всі інші аргументи учасників судового процесу колегія судів з урахуванням п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України відхиляє як такі, що не стосуються предмета спору, є явно необґрунтованими та неприйнятними з огляду на законодавство та усталену судову практику.
У справі, що розглядається, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків місцевого господарського суду.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що судове рішення господарського суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається. 
Згідно зі ст. 129 ГПК України витрати зі сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.
Керуючись ст.ст. 74, 129, 269, 275 - 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Крейн Юкрейн" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі №910/1972/20 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2020 у справі №910/1972/20 залишити без змін.
3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1972/20.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст.ст. 287 - 289 ГПК України.

Повний текст постанови складений 22.10.2020.

Головуючий суддя                                                            О.О. Євсіков 

Судді                                                                                В.А. Корсак

                                                                                С.В. Владимиренко