ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року	Львів	Справа № 463/10585/20 пров. № А/857/15127/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді                                        Шавеля Р.М.,
суддів                                                            Улицького В.З. та Кузьмича С.М.,
з участю секретаря судового засідання -           Омеляновської Л.В.,

а також сторін (їх представників):
від позивача –                                         Арендач М.В.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина Гвінейської Республіки Діалло ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2020р. в адміністративній справі за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до громадянина Гвінейської Республіки ОСОБА_2 про примусове видворення іноземця та його затримання з метою забезпечення примусового видворення за межі території України (суддя суду І інстанції: Грицко Р.Р., час та місце ухвалення, дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: 17 год. 00 хв. 09.11.2020р., м.Львів, 09.11.2020р.),-

В С Т А Н О В И В:

09.11.2020р. позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив прийняти рішення про примусове видворення громадянина Гвінейської Республіки Діалло ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України, у відповідності до п.1 ч.1 ст.289 Кодексу адміністративного судочинства /КАС/ України; затримати з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні громадянина Гвінейської Республіки ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення видворення за межі території України на строк 6 (шість) місяців, починаючи з часу та дати фактичного затримання, а саме до 13 год. 00 хв. 20.04.2021р. (а.с.1-5).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2020р. заявлений позов задоволено частково; вирішено примусово видворити громадянина Гвінейської Республіки Діалло ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , за межі території України; затримати громадянина Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою забезпечення видворення за межі території України, із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання – 13 год. 00 хв. 20.10.2020р. до 13 год. 00 хв. 20.04.2021р.; рішення в частині видворення громадянина Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернуто до негайного виконання (а.с.31-33).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив відповідач громадянин Гвінейської Республіки Діалло ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), який покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.36-41).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на момент затримання і винесення рішення про примусове повернення 23.10.2020р. видана апелянту посвідка на тимчасове проживання, що дає право на тимчасове перебування в Україні, була дійсною.
Отже, на момент його затримання Львівським прикордонним загоном він мав документ, що надає право на перебування в Україні на законних підставах. Також у матеріалах справи є відсутніми докази повідомлення прокурора про прийняте рішення про примусове повернення відповідача, а також докази фінансової неспроможності відповідача.
Наголошує на тому, що правові підстави для звернення із розглядуваним позовом до суду виникають після невиконання іноземцем в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення з України. Однак, таке рішення він не зміг виконати у зв`язку із його затриманням згідно рішення Личаківського районного суду м.Львова від 23.10.2020р. у справі № 463/10044/20.
Обов`язковість попереднього прийняття уповноваженим органом державної влади України рішення про примусове повернення має на меті, зокрема, надання особі, щодо якої таке прийнято, строку та можливості добровільно покинути територію України. А факт ухилення від виїзду після прийняття цього рішення може бути встановлено та підтверджено лише після закінчення строку, наданого іноземцю чи особі без громадянства.
При цьому доводи позивача про те, що він буде ухилятись від виконання рішення про примусове повернення є необґрунтованими, оскільки апелянт не відмовлявся співпрацювати під час процедури затримання, не перешкоджав оформленню відповідних документів для примусового повернення, а невиконання рішення про примусове повернення відбулось з незалежних від нього обставин.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення представника позивача, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

          Як достовірно встановлено під час судового розгляду, згідно протоколу про адміністративне затримання від 20.10.2020р. на підставі ст.ст.3, 5 Угоди між Україною та Європейський Співтовариством «Про реадмісію» громадянин Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , був переданий на територію України (а.с.15).
Згідно з постановою Старосамбірського районного суду Львівської обл. від 23.10.2020р. відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.204-1 КУпАП, тобто, за незаконне перетинання державного кордону з України в Республіку Польща, поза пунктом пропуску у складі групи осіб через державний кордон, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.18).
23.10.2020р. начальником Львівського прикордонного загону відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення з України та зобов`язано його покинути територію України у термін до 30.10.2020р., яке громадянин Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконати не в змозі, у зв`язку із відсутністю документів на право перебування на території України, а також легального виїзду з України (а.с.17).
Крім цього, рішенням Личаківського рішення суду м.Львова від 23.10.2020р. в справі № 463/10044/20 позов Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задоволено; затримано громадянина Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою ідентифікації з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, на строк, який не може перевищувати шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання, а саме з 13 год. 00 хв. 20.10.2020р. (а.с.8-9).
Відповідач не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, посвідка на тимчасове проживання на території України скасована, останній мав намір мігрувати в країни Європейського Союзу для пошуку кращих умов життя та Україну розглядає як транзитну країну для подальшого незаконного потрапляння до країн Західної Європи. Обставин, передбачених ст.31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в ході судового розгляду не встановлено.

          Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не має законних підстав для перебування на території України. Незаконний перетин ним державного кордону України в напрямку до країн Європейського Союзу свідчить про те, що останній порушив вимоги ст.ст.4, 9, 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» і відповідно до вимог ст.30 цього Закону підлягає примусовому видворенню.
Із врахуванням наведеного є наявними підстави для затримання відповідача з метою забезпечення видворення за межі території України.

Колегія суддів вважає, що наведені висновки суду першої інстанції є вірними, оскільки вони ґрунтуються на фактичних обставинах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Згідно із ст.2 вказаного Закону правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
За приписами ч.1 ст.26 цього Закону іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення (ч.5 ст.26 вказаного Закону).
Відповідно до ч.3 ст.29 вказаного Закону іноземці та особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Абзацом першим ч.1 ст.30 наведеного Закону визначено, що центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Відповідно до абз.1 ч.4 ст.30 зазначеного Закону іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

          Між Україною та Гвінейською Республікою будь-які міжнародні угоди про реадмісію не укладалися і ратифікувалися.
Таким чином, громадяни Гвінейської Республіки, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню, через що до них також можуть бути застосовані процедури затримання для ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Відповідач ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, визнаний винним у незаконному перетині державного кордону України, раніше видана йому посвідка на тимчасове проживання є скасованою, через що останній не має законних підстав для перебування в Україні.

          Згідно з ч.ч.2 і 3 ст.25 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування в Україні або які не можуть виконати обов`язок виїзду з України, не пізніше дня закінчення відповідного строку їх перебування у зв`язку з відсутністю коштів або втратою паспортного документа можуть добровільно повернутися в країну походження або третю країну, у тому числі за сприяння міжнародних організацій.
Рішення про добровільне повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частинах першій і другій цієї статті, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, за заявою іноземця та особи без громадянства про добровільне повернення.

Відповідач не звертався із заявою про добровільне повернення та ухилявся від обов`язку виїзду з України. Водночас, відсутність документів та коштів достовірно підтверджує об`єктивну неможливість добровільного виїзду відповідача за межі території України у легальний спосіб.
Окрім цього, лише після перевірки установчих даних відповідача в базі даних «Ризик» було встановлено справжнє прізвище відповідача ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , через що позивачем винесено постанову від 21.10.2020р. про уточнення анкетних даних (а.с.12).

Таким чином, враховуючи наявність умов, які свідчать про неможливість добровільного повернення відповідача в країну походження або третю країну, позивачем обґрунтовано та підставно заявлені розглядувані позовні вимоги щодо примусового видворення відповідача.

Водночас, відсутність у відповідача документів, які дають право на перебування в України, коштів для виїзду з України, а також через наявність розпорядження КМ України № 287-р від 14.03.2020р. «Про тимчасове обмеження перетинання державного кордону, спрямоване на запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», у затриманого громадянина є відсутньою можливість законним шляхом залишити територію України. Українською мовою не володіє, родичів на території України, які б могли надати допомогу у поверненні до країни походження немає, на території України знаходиться нелегально, має намір будь-яким шляхом потрапити до країн Західної Європи, через що є всі підстави вважати, що відповідач за будь-якої можливості буде ухилятися від виїзду за межі України. За таких обставин з метою реалізації державної політики у сфері міграції позивачем своєчасно та розсудливо подано позов про примусове видворення іноземця з України, затримання з метою забезпечення його видворення за межі території України.

Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства врегульовані приписами ст.289 КАС України.
          Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України;
2) затримання іноземця або особи без громадянства з метою забезпечення її передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття іноземця або особи без громадянства на поруки підприємства, установи чи організації;
4) зобов`язання іноземця або особи без громадянства внести заставу.

Із змісту наведеної норми слідує, що законодавцем фактично виділено окремий випадок звернення із позовною заявою - про затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації; фактичною підставою для такого звернення є відсутність в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
При цьому, можливість звернення із таким позовом не пов`язана законодавцем саме із процедурами видворення іноземця чи особи без громадянства або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію.
Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 23.10.2020р. у справі № 463/10044/20 вирішено затримати відповідача з метою ідентифікації.
Оскільки на час звернення із розглядуваним позовом про примусове видворення анкетні дані позивача були встановлені (тобто, останній є ідентифікований), тому позивач правомірно звернувся до суду із вимогою про затримання відповідача з іншої підстави - забезпечення видворення за межі території України.

На наявність передбачених законом підстав для затримання відповідача вказує те, що ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснив незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску, був переданий на території України Прикордонною вартою Республіки Польща; при собі не мав документів, що посвідчують особу, що дає обґрунтовані підстави для затримання останнього.
У своїй сукупності вказані обставини свідчать про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідач перешкоджатиме процедурі видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України, при цьому визначальним моментом в цій ситуації є відсутність у відповідача діючих документів на виїзд з України.

Додатково колегія суддів зазначає, що аналіз сукупності зазначених обставин вказує на те, що затримання відповідача є необхідним та виправданим за наведених умов, таке дозволить компетентним органам в установленому порядку здійснити відповідні процедури видворення щодо відповідача.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВАС України № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» при вирішенні справ про примусове видворення суди повинні враховувати положення статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Зокрема, відповідно до п.«f» частини першої статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім як відповідно до процедури, встановленої законом, у випадку законного арешту або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
У пункті 103 Рішенні Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. «Справа «Анатолій Руденко проти України», стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08) вказано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, шо відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див. для застосування цих принципів у контексті підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі», заява № 26629/95, п.78. ЄСПЛ 2000- III, та «Станев проти Болгарії» [ВП], заява N 36760/06, п.143, ЄСПЛ 2012).
Колегія суддів наголошує, що норми п.1 ст.5 Конвенції мають на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.

Стосовно наявності на час затримання і винесення рішення про примусове повернення з України у відповідача посвідки на тимчасове проживання колегія суддів враховує наступне.
Відповідач був документований посвідкою про тимчасове проживання № 800058906 від 05.04.2019р. на підставі п.13 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», строк дії останньої складав до 27.02.2023р. (а.с.47).
Згідно листа ПАТ «Вищий навчальний заклад «Міжрегіональна академія управління персоналом» № 4997 від 23.10.2020р. громадянин Гвінейської Республіки ОСОБА_2 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 , відрахований 19.10.2020р. у зв`язку із академічною неуспішністю та порушенням умов контракту (а.с.11а).
Також Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у м.Києві та Київській обл. було прийнято рішення № 80111500015650 від 27.10.2020р. про скасування посвідки на тимчасове проживання, виданої відповідачу (а.с.13, 14).
На момент винесення судом першої інстанції рішення по розглядуваній справі вказана посвідка була скасованою.
Доводи апелянта про дійсність такої посвідки на момент винесення рішення про примусове повернення з України виходять за межі розглядуваного позову, оскільки стосуються правильності вказаного рішення, яке не було оскаржено відповідачем в установленому порядку. Також підставою для прийняття такого рішення слугувало вчинення відповідачем порушення законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства – незаконний перетин державного кордону України.
Водночас, виїзд іноземця за межі території України здійснюється на підставі його паспорта, виданого країною походження або третьою країною. Такий документ відповідачем не представлений.

Колегія суддів наголошує на тому, що принциповим моментом в розглядуваній справі є затримання відповідача за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та його передача прикордонним органам суміжної держави.
Виділяючи такі обставини, норми ст.30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» вважають їх беззаперечною підставою для примусового видворення іноземця без необхідності з`ясування питань невиконання в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.

Стосовно покликань апелянта щодо його необізнаності про повідомлення прокурора про його затримання колегія суддів виходить з того, що такі питання також виходять за межі розглядуваного позову.

          Колегія суддів відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій ним апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а відтак останні не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.

          За наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про підставність та обґрунтованість заявленого позову, а тому заявлений позов підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.
За правилами ст.ст.288, 289 КАС України підстав для розподілу судових витрат в цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, 310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Гвінейської Республіки Діалло ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09.11.2020р. в адміністративній справі № 463/10585/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	В. З. Улицький 	
 	 	С. М. Кузьмич  	
Дата складення повного тексту судового рішення: 22.12.2020р