КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
_________________________
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
справа № 757/47199/18                              Головуючий у 1-й інстанції суддя: Сирбул О.Ф.
 
29 вересня 2020 року                                                                                                     м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :
судді-доповідача - Саліхова В.В.
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В., 
секретаря судового засідання: Сидоренко А.Д.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01.10.2015 у розмірі 187 443 408, 50 грн., яка складається з: 16 610 100 основної суми боргу, 5 376 689,37 грн. інфляційних втрат, 1 348 831,13 грн. 3 % річних та 164 107 788 неустойки у формі пені та судові витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.10.2015 у розмірі 187 443 408, 50 грн., яка складається з: 16 610 100 грн. основної суми боргу, 5 376 689, 37 грн. інфляційних втрат, 1 348 831, 13 грн. 3 % річних та 164 107 788 грн. неустойки у формі пені. Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України 3 % річних та інфляційні втрати нараховано до моменту виконання рішення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 810 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача 60 626 865 грн. неустойки у формі пені за один рік. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування своїх доводів вказує, що необхідно застосовувати спеціальні строки позовної давності щодо стягнення неустойки. Зазначає, що до даних правовідносин положення законодавства щодо сплати пені та трьох процентів пені не можуть застосовуватись.
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/10289/2020	
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення без змін. Зазначає, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Вказує, що заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено.
У судовому засіданні представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній. Крім того, пояснила , що особа, яку вона представляє, фактично визнає свої зобов`язання по сплаті позивача стягнутих коштів отриманих у позику та стягнення інфляційних витрат.
В зв`язку з наведеними обставинами рішення суду переглядалося з їх урахуванням.
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів часткового або повного виконання своїх боргових зобов`язань перед позивачем.
З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.10.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який було нотаріально посвідчено ПН КМНО Тесленко Ю.П., відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 16 610 100,00 грн. (еквівалент 780 000,00 доларів США за курсом НБУ). Строк повернення грошових коштів був встановлений до 23.12.2015 (т. 1, а. с. 12-13).
Відповідач зобов`язався повернути кошти, однак, в установлений договором строк кошти не повернув, свої зобов`язання не виконує. 
На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 187 443 408,50 грн., а також витрати по сплаті судового збору у сумі 8 810,00 грн.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що позичальник, який підписав договір позики, погодився на його умови, повинен належним чином його виконувати.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Крім того, згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
На підставі викладеного можливо прийти до висновку про те, що у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
Відповідно до п. 4.4 Договору у випадку порушення позичальником строку повернення позики згідно п. 2.1 цього Договору, позикодавець має право вимагати від позичальника сплатити неустойку у формі пені у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення.
Таким чином, позичальник, який добровільно погодився на умови договору позики, повинен був належно їх виконувати, а у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки відповідно до закону.
Встановлено, що 01.10.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, який було нотаріально посвідчено ПН КМНО Тесленко Ю.П., відповідно до умов якого позивач передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 16 610 100,00 грн. (еквівалент 780 000,00 доларів США за курсом НБУ). Строк повернення грошових коштів був встановлений до 23.12.2015 (т. 1, а. с. 12-13).
Позичальник - ОСОБА_1 не виконує належним чином своїх зобов`язань про повне повернення грошових коштів, у зв`язку з чим виник борг за договором позики в сумі 187 443 408, 50 грн., яка складається з: 16 610 100 грн. основної суми боргу, 5 376 689, 37 грн. інфляційних втрат, 1 348 831, 13 грн. 3 % річних та 164 107 788 грн. неустойки у формі пені. 
В судовому засіданні представник відповідача на запитання суду відповів, що до теперішнього часу відповідач не оскаржував умови вищезгаданого  договору. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про стягнення із позичальника основної заборгованості за договором позики, процентів та 3% річних правильними.
Посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом першої інстанції вимог ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставним та таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції.
По-перше, як вже зазначалося вище, така відповідальність була передбачена умовами спірного договору.
По-друге, за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. 
Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Отже, заходи відповідальності за порушення грошового зобов`язання та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлено (правова позиція, визначена у постанові Верховного Суду від 05.12.2018 по справі №752/17619/16-ц).
За наведеного доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин положення законодавства щодо сплати пені та трьох процентів пені не можуть застосовуватись, є необґрунтовані та засновані на хибному розумінні норм права.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що необхідно застосовувати спеціальні строки позовної давності щодо стягнення неустойки, колегія суддів зазначає наступне.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частиною 1 ст. 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.
Правова природа пені така, що право на її нарахування виникає кожен день прострочення виконання зобов`язання боржником. 
Відповідно, у разі подання відповідачем заяви про застосування позовної давності, на користь позивача підлягає стягненню пеня, що нарахована за останній рік до звернення до суду, а також та, що нарахована за час розгляду справи, якщо сторонами не було збільшено позовну давність.
Встановлено, що строк дії договору позики закінчився 23.12.2015 відповідно до п. 2.1 Договору.
ОСОБА_2 із відповідним позовом до суду звернувся 26.09.2018, тобто у межах строків загальної позовної давності щодо основної вимоги, а тому відсутні правові підстави для застосування спеціальних строків позовної давності у даних правовідносинах.
Матеріали справи, в тому числі звукозапис судових засідань суду першої інстанції (безпосередні пояснення в суді відповідача) підтверджують той факт, що після закінчення строку дії спірного договору до часу звернення позивача з відповідним позовом, відповідач протягом вказаного періоду часу неодноразово підтверджував факт наявності своїх боргових зобов`язань перед позивачем.
Дана обставина, на думку колегії суддів, свідчить про переривання строку позовної давності, в тому числі щодо стягнення пені за невиконання вказаного договору. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження належним чином виконання своїх боргових зобов`язань.
Таким чином, не встановлено порушення прав відповідача.
При цьому приймаючи таке рішення, колегія суддів враховує, що Цивільний кодекс України дозволяє сторонам вільно визначати у договорі розмір штрафних санкцій за порушення зобов`язань. Сторони також можуть погодити більший, ніж визначений, строк, протягом якого нараховуються  штрафні санкції. Єдине обмеження стосується розміру пені - вона не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Щодо штрафу подібних обмежень немає.
Закон надає суду право зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому врахувати ступінь виконання зобов`язання боржником,майновий стан сторін, які беруть участь та врахувати інші інтереси (немайнові) сторін, що заслуговують на увагу.
Матеріали справи свідчать про те, що відповідач під час розгляду справи в суді першої інстанції вводив суд в оману, посилаючись, то на часткове, то на повне погашення вказаної заборгованості та запевняв останній, що надасть на підтвердження своїх слів належні докази, але цього не зробив. Таку поведінку відповідача, колегія суддів визнає неналежною та такою, що негативно характеризує його як виконавця умов договору.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з якими погоджується і колегія суддів.
Враховуючи вище викладене, вимоги апелянта є недоведеними та такими, що не знайшли своє підтвердження при розгляді справи в апеляційній інстанції.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.
 
Повний текст постанови складено 02.10.2020.
 
Головуючий:                                                            В.В. Саліхов

Судді:                                                                        І.М. Вербова

                                                                                  О.В. Шахова