ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

16 листопада 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/2854/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача:  Шальєвої В.А.
суддів:                           Білак С.В., Олефіренко Н.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження  в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду у м. Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від  16.06.2020 р. (суддя Сіпака А.В., повне судове рішення складено 16.06.2020 р.)  в справі № 280/2854/20 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Запорізькій  області про визнання протиправною та скасування вимоги про сплати боргу (недоїмки) № Ф-4176-50 від 11.02.2020 р., якою визначено суму боргу в розмірі 29 293,44 грн., зобов`язання  виключити з інтегрованої картки платника податків податковий борг з єдиного внеску за загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі – єдиний внесок, ЄСВ) в розмірі 29  293,44 грн.
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 16.06.2020 р.  позов задоволено, визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Запорізької області від 11.02.2020 №Ф-4176-50; зобов`язано Головне управління ДПС у Запорізькій області  здійснити коригування облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів шляхом вилучення відомостей про нараховану ОСОБА_1 заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн.
          В апеляційній скарзі відповідач просить  скасувати рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Апелянт вказує, що позивач перебуває на обліку як фізична особа-підприємець з 29.11.1999 р., згідно з інтегрованою карткою платника податків їй нараховане єдиний внесок за період з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. в сумі 15  819,54 грн. (в сумі 8448 грн. за 2017 рік, в сумі 2457,19 грн. за 1 квартал 2018 р., в сумі 2457,18 грн. за 2 квартал 2018 р.,  в сумі 2457,18 грн. за 3 квартал 2018 р.), за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. нараховане суму єдиного внеску в розмірі 10  719,72 грн. (в сумі 2457,18 грн. за 4 квартал 2018 р.,  в сумі 2754,18 грн. за 1 квартал 2019 р., в сумі 2754,18 грн. за 2 квартал 2019 р.,   в сумі 2754,18 грн. за 3 квартал 2019 р.), за період з 01.01.2020 р. нараховане єдиний внесок  в сумі 2754,18 грн. за 4 квартал 2019 р.
          Апелянтом не приведено доводів у спростування висновків суду першої інстанції, які слугували підставою для задоволення позов.
          У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, відмовивши у задоволенні апеляційної скарги.
Справа судом розглянута  без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами на підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України у зв`язку з подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши  законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить до висновку, що апеляційна скарга має бути  задоволена з наступних підстав.
          Судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2020 року ОСОБА_1 отримала вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 11 лютого 2020 року № Ф-4176-50 від Головного управління ДПС України у Запорізькій області на суму 29293,44 грн.
Рішенням Державної податкової служби України від 10.04.2020 №12967/6/99-00-08-06-01-06 скарга ОСОБА_1 залишена без задоволення, а вимога - без змін.
          Суд першої інстанції встановив, що позивач не зверталась до державного реєстратора із жодними заявами, а тому має свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане у 1999 році, і свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка, як передбачено Законом № 755, не отримувала.
Також суд першої інстанції вважав, що Закон № 2390 набув чинності 3 березня 2011 року, а тому з 3 березня 2012 року свідоцтво про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи, видане позивачу у 1999 році, є недійсним.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1006433105 від 06 березня 2020 року свідоцтво про державну реєстрацію ОСОБА_1 вважається недійсним, тому суд першої інстанції вважав, що відсутність у позивача чинного свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності у сукупності із відомостями про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця виключає  можливість нарахування їй відповідачем заборгованості із сплати єдиного соціального внеску.
Оскільки відповідач теж повинен був врахувати, що обставини припинення позивачем підприємницької діяльності виникли в момент набрання чинності новим законодавством, яке регулювало питання реєстрації фізичних осіб як суб`єктів підприємницької діяльності, а тому не вчинення у 2004-2005 році всіх дій для остаточного позбавлення такого статусу не може бути підставою для нарахування у 2020 році недоїмки з єдиного соціального внеску.
Зважаючи на приведені обставини, відсутність у позивача  дійсного свідоцтва про реєстрацію її як фізичної особи-підприємця, відсутності у позивача повноважень на здійснення підприємницької діяльності в силу недійсності свідоцтва про державну реєстрацію, не надання відповідачем доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем, суд першої інстанції вважав обґрунтованими позовні вимоги про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки).
Також з метою належного захисту прав, свобод, інтересів позивача суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Головного управління ДПС у Запорізькій області  здійснити коригування облікових даних інформаційної системи органу доходів і зборів шляхом вилучення відомостей про нараховану  позивачу заборгованість зі сплати єдиного внеску у розмірі 29293,44 грн.
          Суд визнає висновки суду першої інстанції необґрунтованими, з огляду на наступне.
          Судом встановлено, що ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 ) 26.11.1999 р.  зареєстрована  як фізична особа-підприємець (суб`єкт підприємницької діяльності – фізична особа), про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (далі – ЄДР) 03.12.2013 р. внесено запис № 21031750000078023.
За відомостями ЄДР відповідач  перебувала на податковому обліку в ГУ ДПС у Запорізькій області як фізична особа-підприємець з 24.12.2002 р., а також взята на облік як платник єдиного внеску на загальнообов`язкове  державне соціальне страхування.  
Згідно з відомостями  інтегрованої картки платника за відповідачем  рахувався борг з єдиного внеску в розмірі 29 293,44 грн., в тому числі: з 01.01.2018 р. по 31.12.2018 р. в сумі 15  819,54 грн. (в сумі 8448 грн. за 2017 рік, в сумі 2457,19 грн. за 1 квартал 2018 р., в сумі 2457,18 грн. за 2 квартал 2018 р.,  в сумі 2457,18 грн. за 3 квартал 2018 р.), за період з 01.01.2019 р. по 31.12.2019 р. нараховане суму єдиного внеску в розмірі 10  719,72 грн. (в сумі 2457,18 грн. за 4 квартал 2018 р.,  в сумі 2754,18 грн. за 1 квартал 2019 р., в сумі 2754,18 грн. за 2 квартал 2019 р.,   в сумі 2754,18 грн. за 3 квартал 2019 р.), за період з 01.01.2020 р. нараховане єдиний внесок  в сумі 2754,18 грн. за 4 квартал 2019 р.
11.02.2020 р.  ГУ ДПС сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування № Ф-4176-50 на суму 29 293,44 грн., сума недоїмки не  сплачена.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначаються Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. № 2464-VI (далі - Закон  № 2464-VI), відповідно до статті 1 якого єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (єдиний внесок) - це консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб та членів їхніх сімей на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Пунктом 4 частини 1  статті  4 Закону № 2464-VI   встановлено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
          Аналогічно підпунктом 2.1.3 пункту 2.1 Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої  постановою Пенсійного фонду України від 27.09.2010 р. № 21-5,  визначено, що платниками єдиного внеску є фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
            Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої    статті 7 Закону № 2464-VI    єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до    Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої    статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої    статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Пунктом 5 частини 1  статті 1 Закону № 2464-VI  визначено, що мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений  законом  на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно з частиною 5 статті 8  Закону № 2464-VI  єдиний внесок для всіх платників єдиного внеску (крім пільгових категорій) встановлено у розмірі 22 відсотки до визначеної бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до пунктів 1 та 4 частини 2 статті 6  Закону № 2464-VI платники єдиного внеску зобов`язані своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок, а також подавати звітність у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Порядок формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування затверджено  наказом Міністерства фінансів України від 14.04.2015 р. №435, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.04.2015 р. за № 460/26905, пунктом 10 розділу IV якого визначено, що фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства формують та подають самі за себе до органів доходів і зборів Звіт, згідно з додатком 5 до цього Порядку.
Не є спірним питанням, що позивачем не подавались звіти  щодо сум нарахованого єдиного внеску, відповідно, з набуттям чинності змін до  Закону № 2464-VI  (з 01.01.2017 р.) позивач повинен був сплачувати єдиний внесок у розмірі не менше мінімального страхового внеску, незалежно він того чи отримував він дохід від своєї підприємницької діяльності.
Таким чином,  платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ.
Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Верховним Судом в постанові від 03.04.2020 р. в справі № 140/642/19 зроблено правовий висновок, відповідно до якого метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Отже, особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Враховуючи, що в періоді, за який позивачу виставлено вимогу, позивач не була найманим працівником, мала статус фізичної особи-підприємця, вона повинна була нараховувати та сплачувати єдиний внесок в мінімальному розмірі.
Доводи позивача, підтримані судом першої інстанції, стосовно того,  що вона не є платником єдиного внеску, оскільки не є фізичною особою-підприємцем відповідно до чинного законодавства та не здійснює  підприємницьку діяльність, а наявність в ЄДР відомостей про недійсність свідоцтва про державну реєстрацію виключає можливість здійснення підприємницької діяльності та свідчить про те, що вона не є платником ЄСВ, а відтак, і унеможливлює виставлення вимоги про сплату боргу, суд визнає необґрунтованими.
В силу статті 50 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Обмеження права фізичної особи на здійснення підприємницької діяльності встановлюються  Конституцією України  та законом.
Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому  законом.
Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою.
Якщо особа розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.
Позивач була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності – фізична особа під час дії Закону України «Про підприємництво» від 07.02.1991 р. № 698-ХІІ, який саме й передбачав реєстрацію громадян (фізичних осіб) як суб`єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи.
Позивач в силу пункту 2 розділу VIII «Прикінцеві положення» Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2993 р. № 755-IV в редакції, чинній на час набрання чинності цим Законом, яка передбачала, що усі  діючі  юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, відомості про яких не  включені  до  Єдиного  державного  реєстру, зобов`язані подати державному  реєстратору відповідно до вимог статті 19 цього Закону реєстраційну  картку  для  включення відомостей про них до Єдиного державного  реєстру, повинна була здійснити зазначені вище дії, проте такі дії не вчинила.
Після набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15.05.2003 р. № 755-IV (з 01.07.2004 р.) фізичні особи, які здійснюють підприємницьку, реєструються як фізичні особи-підприємці. 
          Тобто, фізична особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
          Відтак, суд вважає, що відповідач  як особа, що провадила господарську діяльність, незалежно від форми реєстрації зобов`язана сплачувати єдиний внесок.  
          Суд звертає увагу, що до ЄДР не внесено відомостей про державну реєстрацію припинення позивачем підприємницької діяльності як фізичною особою-підприємцем.
Зважаючи на те, що відповідно до відомостей ЄДР позивач в період з 26.11.1999 р. по теперішній час зареєстрована як фізична особа-підприємець, звітність з ЄСВ не подавала, єдиний внесок не сплачувала,  є правомірним прийняття контролюючим органом вимоги про сплати боргу (недоїмки) № Ф-4176-50 від 11.02.2020 р.,  якою їй визначено суму боргу в розмірі 29  293,44  грн., тому суд визнає необґрунтованими позовні вимоги про скасування вимоги.
Правомірність з боку контролюючого органу формування вимоги вказує на відсутність підстав для  виключення з інтегрованої картки платника податків інформації про  борг (недоїмку) з єдиного внеску в розмірі 29  293,44 грн.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що  не доведеними є обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають  обставинам справи,  що є підставою  для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Оскільки предметом позову в цій справі є  рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто ця справа є справою незначної складності у розумінні п. 6 ч. 6 ст. 12 КАС України, судове рішення суду апеляційної інстанції згідно з п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягає оскарженню в касаційному порядку. 
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9,   242, 243,   308,   311, 315,   317, 321,   322, 325  Кодексу адміністративного судочинства України, суд   
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від  16.06.2020 р.  в справі № 280/2854/20 задовольнити.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду  від  16.06.2020 р. в справі № 280/2854/20 за позовом ОСОБА_1  до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.
Ухвалити в справі № 280/2854/20 нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1  до Головного управління ДПС у Запорізькій області про визнання протиправною та скасування вимоги, зобов`язання вчинити певні дії відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 16.11.2020 р. та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає.
          Повне судове рішення складено 16.11.2020 р.
   
             Суддя-доповідач                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко