ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       15 грудня 2020 року                м. Чернівці        Справа № 724/467/20

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Собчук І.Ю.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Зарожанська сільська рада Хотинського району Чернівецької області (далі по тексту – Зарожанська сільська рада),
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Гураль Л.Л., дата складання повного тексту рішення 28.09.2020 року, -
В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Зарожанської сльської ради Чернівецької області з позовом про визнання незаконним та скасування рішення цієї ради №76/8-10 від 13.08.2010 року.
В обґрунтування позову посилалася на те, що оскаржуваним рішенням надано право на оформлення права власності в рівних частинах покійній матері ОСОБА_4 та рідному брату ОСОБА_5 на житловий будинок, що розташований за адресою АДРЕСА_1 . 
Вважає, що оскаржуване рішення порушує її право на визнання за нею права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті її батька ОСОБА_6 . 
Зазначає, що відповідно до рішення Хотинського районного суду від 12.05.2017 року її матір`ю є ОСОБА_4 , а батьком ОСОБА_6 .
З дня свого народження ОСОБА_1  спільно з батьками та братом ОСОБА_5 проживали в господарстві батька, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Провадження №22-ц/822/991/20
Вказаний будинок не відносився до групи колгоспних дворів, так як ніхто членами колгоспу не був, а відсутність статусу колгоспного двору підтверджується технічними документами на житловий будинок та належних до нього господарських будівель і споруд, де визначено рік забудови 1940.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 (батько позивача), після смерті якого відкрилася спадщина на зазначений житловий будинок.
На день відкриття спадщини спадкоємцями першої черги були: позивач та її покійний брат ОСОБА_5 , який за життя факт батьківства не встановив.
Покійна мати ОСОБА_4 не входила до кола спадкоємців за законом, так як на час відкриття спадщини з покійним батьком в шлюбі не перебувала.
Стверджувала, що проживала на момент смерті батька в його будинку станом на 03.01.1983 року і продовжила проживати в ньому до 25.03.1984 року, тобто більше шести місяців, а тому вважала, що вступила у володіння і управління спадковим майном.
За наведених обставин і у зв`язку з відсутністю статусу колгоспного двору, майно не перейшло до інших членів двору, а спадкувалося в загальному порядку, визначеному чинним законодавством.
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Вказує, що приймаючи рішення судом першої інстанції допущено помилку щодо визначення колгоспного двору та його членства, оскільки доказів, які би стверджували, що голова двору на день смерті був членом колгоспу, не надано і матеріали справи їх не містять, а навпаки, в матеріалах справи наявна копія протоколу, згідно якого вбачається, що мешканці спірного житлового будинку були виключені з членів колгоспного двору.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 втратила право на частку в майні колгоспного двору, оскільки не брала участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, оскільки в 1984 році переїхала проживати в інше село та з 05.03.1984 року зареєстрована в АДРЕСА_2 .
Враховуючи, що учасниками колгоспного двору спірного майна були двоє осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а тому відповідач правомірно прийняв рішення про визнання права власності по Ѕ частці за кожним членом колгоспного двору, згідно запису в по господарській книзі №5 особового рахунку № НОМЕР_1 , а саме за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Колегія суддів вважає вказаний висновок суду невірним, оскільки до такого він прийшов з порушенням норм процесуального права.
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22.08.2018 року визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності у порядку спадкування за законом по Ѕ частині житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 92,0 кв. м, житлова площа 17,8 кв. м, ганок літ. а, ганок літ. А1, літня кухня-сарай літ. Б, вбиральня літ. В, погріб літ. ПГ, вхід у погріб літ. ВхПг, криниця № 1, загальною вартістю 107 406,50 грн, що належали ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.46-48).
Зазначене рішення набрало законної сили та залишене без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 14.12.2018 року та постановою ВС від 17.04.2019 року.
Згідно зі ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
В силу ч.5 ст.11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), зазначено, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. 
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Змістом ст.ст.15, 16 ЦК України визначено способи захисту порушених прав та інтересів.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Тобто, обраний позивачем спосіб захисту свого права шляхом визнання незаконним та скасування рішення відповідача №76/8-2010 від 13.08.2010 року про надання дозволу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на оформлення права особистої власності на спірний житловий будинок в рівних частках не забезпечує реального захисту порушеного права ОСОБА_1 , яка вважає себе спадкоємцем майна після смерті батька ОСОБА_6 , тобто у будь-якому випадку не призведе до поновлення прав позивача, які вона вважає порушеними внаслідок прийняття спірного рішення, оскільки спірне майно належить іншим особам на підставі рішення суду.
Крім того, колегія також звертає увагу, що до участі у справі також не залучені належні відповідачі, а саме: ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , які є власниками спірного майна на підставі рішення суду, що в подальшому може вплинути на їх права та обов`язки.
Відтак, відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови – підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, – належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Встановивши, що позов пред`явлений не до усіх належних відповідачів та відсутні визначені процесуальним законом підстави залучення для участі останніх як співвідповідачів, суд відмовляє у позові.
З цих підстав, встановлення обставин визначення групи суспільного майна житлового будинку з приналежними спорудами, підстави переходу прав на нього в порядку спадкування не можуть встановлюватись без залучення до участі осіб, інтересів та прав яких воно стосується.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 23 вересня 2020 року змінити, виклавши підстави для відмови у задоволені позовних вимог в редакції мотивувальної частини цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий – підпис /І.Н. Лисак/
Судді – підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/