КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи 759/4755/19
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3726/2020
                                                           
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
30 вересня  2020 року                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
судді - доповідача:                                                     Білич І.М.
суддів:                                                                     Лапчевської О.Ф., Сушко Л.П.
при секретарі:                                                          Кемському В.В.
 
за участю: представників позивача - Щербак Є.М., Васильєвої І.В.
                   представників відповідача - Ярук А.І., Лук`яненко Ж.В., Лутковської В.В., Уздемир А.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Васильєвої Ірини Василівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Святошинського районного суду м. Києва Бабич Н.Д.,
по цивільній справі № 759/4755/19 за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.      
 
в с т а н о в и л а :
 
У лютому 2019 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року у розмірі 2 503 025,18 грн., яка складається з 3% річних - 457 803,93 грн. та інфляційного збільшення боргу - 2 045 221,25 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що незважаючи на наявність рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2013 року у справі №759/15639/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн., відповідач продовжує не виконувати взяті на себе кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим банк заявляє позовні вимоги про стягнення виплат за прострочення виконання зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України.
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ПАТ «Дельта Банк» про визнання зобов`язання за кредитним договором припиненим, у прийнятті якої до спільного розгляду з позовом ПАТ «Дельта Банк» відмовлено ухвалою суду від 04.09.2019 року.
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила суд скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. 
З посиланням на практику Великої Палати Верховного Суду зазначала, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що ПАТ «Дельта Банк» на момент подання даного позову не мав права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року, та про те, що зобов'язання між сторонами є натуральним, тобто таким, що не підлягає захисту в судовому порядку, а тому застосування наслідків, передбачених ст. 625 ЦК України, є неможливим. Вказувала, що неможливість пред`явлення рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2013 року у справі №759/15639/13-ц до примусового виконання унаслідок пропуску стягувачем відповідних процесуальних строків, не свідчить про припинення між сторонами зобов`язань та неможливість застосування положень ст. 625 ЦК України. 
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу банку, в якому просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, вказуючи на законність та обґрунтованість висновків Святошинського районного суду м. Києва.
 
 У судовому засіданні представники  позивача підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити.
Представники відповідача не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували  проти її задоволення.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів  вважає, що  подана апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.06.2008 року між ЗАТ «Сведбанк Інвест» (в подальшому ПАТ «Омега Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №1210-Ф. 
18.06.2013 року між ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №1, відповідно до умов якого права вимоги за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 перейшли до позивача.
10.12.2013 року Святошинським районним судом м. Києва по справі №759/15639/13-ц ухвалене заочне рішення, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 02.06.2008 в розмірі 5 086 710 грн. 38 коп.
 Зазначене рішення набрало законної сили та на момент звернення банку до суду з цим позовом залишається невиконаним.
При цьому, згідно ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16.03.2018 року по справі №759/15639/13-ц, яка залишена в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у поновленні пропущеного строку для пред`явлення  виконавчого документа, виданого на підставі заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10.12.2013 року, до виконання.
 
02.07.2014 за участю банків банківської групи «Дельта» ПАТ «Омега Банк» та ПАТ «Дельта Банк» були укладені послідовно протягом одного дня взаємопов`язані правочини, в межах яких ПАТ «Дельта Банк» уклало із ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» і виконало договори про відступлення права вимоги, відповідно до яких відступлені права вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитними договорами, в тому числі відступлені права вимоги за кредитним договором № 1210-Ф від 02.06.2008 на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн.
Того ж дня, між ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» та ОСОБА_2 укладено та фактично виконано договір № 1/07 відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржників за кредитними договорами, в тому числі за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року (позичальник ОСОБА_1 ) на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн., відступлені ОСОБА_2 за 10 000 грн. 
Також, 02.07.2014 року між ОСОБА_2 (як цедентом) та ОСОБА_1 (як цесіонарієм), був укладений та виконаний договір б/н відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого право вимоги належного виконання зобов`язань боржника ОСОБА_1 за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 на загальну суму вимог 5 422 879,22 грн. відступлене самій же ОСОБА_1 за 2 500 грн.
Відповідно до п. 5 зазначеного договору в результаті укладення та виконання договору зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 припинилися у зв`язку з поєднанням боржника та кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України).
Протоколом №78/1 засідання комісії ПАТ «Дельта Банк» з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями, призначеної наказом №67 від 11.03.2015 року, віднесено до нікчемного у розумінні пунктів 1, 2 та 3 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» договір про відступлення права вимоги від 02.07.2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант».
Господарським судом міста Києва від 31 жовтня 2016 року прийнято рішення у справі №910/12760/16 за позовом АТ «Дельта Банк» до ТОВ «ФК «Актив-Гарант» про визнання нікчемного правочину недійсним.
 Визнано недійсним у зв`язку з його нікчемністю укладений 02.07.2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» договір про відступлення права вимоги; зобов`язано відповідача повернути на користь ПАТ «Дельта Банк» у тому числі оригінал кредитного договору №1210-Ф від 02.06.2008 року і додатковий до нього договір №1 від 21.03.2012 року.
Постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.02.2017 року та постановою Вищого господарського суду України від 30.05.2017 року вказане рішення залишено в силі.
 
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив зокрема з того, що ПАТ «Дельта Банк» не має права вимоги до ОСОБА_1 , оскільки господарськими судами в справі №910/12760/16 не досліджувалися обставини пов`язані із належністю/переходом права власності на права та вимоги за кредитним  договором № 1210-ф від 02.06.2008 року, тобто рішення господарських судів не призвели до відновлення права позивача на право вимоги до позичальника за кредитним договором. Право вимоги до позичальника за кредитним договором на належних підставах перейшло до відповідача, позивачем не подавався віндикаційний позов і тому у відповідача відсутні майнові ( грошові) зобов`язання перед АТ «Дельта Банк» за кредитним договором № 1210 -Ф від 02.06.2008 року, які як вважав суд йому не належать.
Враховуючи також, що заочне рішення з моменту набрання ним чинності у примусовому порядку не виконувалося і не підлягає виконанню в майбутньому, оскільки  суд відмовив у поновленні строку для примусового виконання, то сума стягнута за судовим рішенням, натепер не є простроченою у відносинах  між позивачем та відповідачем і період прострочення не може бути визначений і визнаний судом за висновком Верховного Суду ( постанова від 06.03.2019 року у справі № 757/44680/15 ц),  а відтак суд вважав, що кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога  в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому ( примусовому ) порядку.
 
Проте погодитися з такими висновками суду не можна, виходячи з наступного.
 
Так, з матеріалів справи вбачається, що неправомірність відступлення права вимоги за договором від 02 липня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» встановлена судовими рішеннями господарських судів у справі № 910/12760/16. 
Рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 року у справі 910/12760/16 не скасовано, набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку, також воно було предметом розгляду суду касаційної інстанції, тобто є обов`язковим для застосування і має преюдиційне значення.
 Договір, який визнано недійсним, у зв'язку з його нікчемністю, не створює юридичних наслідків.
Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
За змістом ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Таким чином, договір відступлення права вимоги від 02 липня 2014 року, укладений між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант», з моменту його укладення не створював правових наслідків у тому числі в частині набуття ТОВ «ФК «Актив-Гарант» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року.
Усі подальші договори цесії є похідними від договору, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Актив-Гарант» 02 липня 2014 року, який визнаний недійсним. Тому відповідне право вимоги залишається за ПАТ «Дельта Банк».
 
Суд першої інстанції, не беручи до уваги висновки викладені в рішенні Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 року у справі 910/12760/16 щодо нікчемності договору відступлення права вимоги від 02.07.2014 року, послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року у справі №916/3156/17, в якій зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту порушеного права.
Тим самим суд першої інстанції фактично надав оцінку законності та обґрунтованості судовому рішенню, ухваленому по іншій справі, що є процесуально недопустимим та порушує принцип юридичної визначеності. 
Згідно із ч.ч. 1.2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
У рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», заява № 24465/04, ЄСПЛ наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. 
 
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що висловлення Великою Палатою Верховного Суду правової позиції щодо способів захисту порушеного права( після  прийняття рішення господарськими судами) не скасовує чинності рішення Господарського суду міста Києва від 31.10.2016 року, з якого об`єктивно вбачається факт наявності у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року.
 
Висновки суду першої інстанції про те, що зобов'язання між сторонами є натуральним, а тому положення ст. 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.
Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц, на яку посилався суд першої інстанції, здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:
1)  натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;
2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;
3)   кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
 
В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.
 
Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 10.12.2013 року по справі №759/15639/13-ц, за яким  з відповідача стягнуто  суму заборгованості, а отже зобов'язання не можна вважати натуральним.
 
При цьому, та обставина, що ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк на пред`явлення виконавчих листів у справі №759/15639/13-ц до виконання не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 року по справі №916/190/18).  
 
Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою   Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 року по справі №127/15672/16-ц.
 
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
 
Розмір заборгованості в даному випадку вже встановлений судовим рішенням по справі №759/15639/13-ц, яке набрало законної сили, та складає 5 086 710,38 грн.
Визначаючи період нарахування санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач вказує, що пред`являє позовні вимоги в межах трирічного строку позовної давності з 01.01.2016 року по 31.12.2018 року, незважаючи на те, що позов пред`явлений 28.02.2019 року.
Будь-яких заперечень щодо обраного позивачем періоду нарахування заборгованості, у тому числі в частині дотримання банком строку на звернення до суду за захистом порушеного права, відповідачем не висловлено.
Між тим, лише сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 287 ЦПК України).
 
Згідно наданого позивачем розрахунку, 3% річних із суми боргу в межах обраного позивачем трирічного періоду становить 457 803,93 грн., інфляційне збільшення боргу - 2 045 221,25 грн.
Відповідачем вказаний розрахунок жодним чином не спростовано.
 
За таких обставин, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року у загальному розмірі 2 503 025,18 грн. знайшли своє підтвердження у ході  судового розгляду є обґрунтованими та підлягають до задоволення.
 
Крім того, в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати (судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги) в загальному розмірі 93 863,45 грн. (37 545,38 грн. + 56 318,07 грн.)
 
Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу адвоката Васильєвої Ірини Василівни, яка діє в інтересах Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», задовольнити.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нову постанову наступного змісту.
Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована  за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (код ЄДРПОУ 34047020, адреса: м. Київ, вул. Щорса, 36-Б) заборгованість за кредитним договором №1210-Ф від 02.06.2008 року у розмірі у розмірі 2 503 025,18 грн., яка складається з 3% річних - 457 803,93 грн. та інфляційних втрат - 2 045 221,25 грн., в порядку  положень ст. 625 ЦК України.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»  понесені судові витрати в розмірі 93 863,45 грн.
 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена  шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом  тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
          Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

Суддя - доповідач:
 
Судді: