Ухвала
Іменем України  
 
05 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/7558/18
провадження № 61-11833ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка підписана представником Байрамовим Олександром Володимировичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у справі за позовом акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про виселення,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2018 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі -ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , уточнивши позовні вимоги, просили зняти з реєстрації та виселити відповідачів з квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» є власником вищевказаної квартири, право власності на яку позивачем набуто в безспірному, позасудовому порядку, узгодженому сторонами під час підписання договору іпотеки. Однак, у зв`язку з проживанням та реєстрацією в ній відповідачів, позивач не має змоги користуватися та розпоряджатися своїм майном.
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , не визнавши вищезазначений первісний позов ПАТ «Укрсоцбанк», звернулася до суду із зустрічним позовом, у якому просила: 1) визнати недійсним п. 6.3 Іпотечного договору від 08 квітня 2008 року; 2) договір іпотеки від 08 квітня 2008 року визнати припиненим з 01 грудня 2012 року; 2) скасувати реєстраційний запис про обтяження квартири; 4) скасувати рішення про державну реєстрацію права та їх.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 15 лютого 2019 року зустрічний позов ОСОБА_1 повернуто.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року залишено без розгляду позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2019 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» в частині вимог щодо виселення відповідачів задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укрсоцбанк» набув право власності на спірну квартиру в позасудовому порядку, з дотриманням умов договору. Малолітній ОСОБА_3 2009 року народження, на час укладення договору іпотеки не був зареєстрований у квартирі. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» унеможливлює вжиття дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а не виселення з квартири, яка колись була предметом іпотеки. Позивачем доведені обставини, що майно належить йому на праві приватної власності. Однак, позивач не має вільної змоги користуватися квартирою, у зв`язку з проживанням та реєстрацією в ній відповідачів.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачі порушують право власності позивача. Добровільно не виконали вимогу позивача про звільнення приміщення та зняття з реєстрації. Отже, існує об`єктивна необхідність усунення перешкод у користуванні позивачем його власністю, тому відповідачі підлягають виселенню. 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 грудня 2019 року акціонерне товариство «Альфа Банк» (далі - АТ «Альфа Банк») залучено до участі у справі в якості правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк».
Постановою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», відмовлено. Здійснено перерозподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції не встановив за рахунок яких коштів придбана спірна квартира, яка передана в іпотеку, а без з`ясування вказаних обставин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог та підстав, на які посилався позивач на їх обґрунтування, заперечень відповідачів висновки суду першої інстанції про задоволення позову не можна вважати обґрунтованими. Договір іпотеки, який є підставою набуття права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», укладено 08 квітня 2008 року, тобто після набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно 20 лютого 2008 року. Банком не спростовано набуття переданої в іпотеку квартири не за рахунок кредитних коштів, наданих позичальнику у 2008 році. Тому апеляційний суд дійшов висновку про неможливість задоволення вищевказаних вимог позову про виселення, оскільки матеріали справи не містять відомостей про те, що спірне майно є таким, що було придбане за рахунок кредитних коштів.
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк») засобами поштового зв`язку подало 05 серпня 2020 року до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Байрамовим О. В. , на постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, у якій просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 28 серпня 2020 року указані недоліки було усунуто.
У клопотанні, яке міститься у касаційній скарзі, АТ «Альфа-Банк» просить поновити строк на касаційне оскарження. 
Згідно з частиною першою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена 25 червня 2020 року. Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року. Касаційна скарга АТ «Альфа-Банк» здана до поштового відділення 05 серпня 2020 року, тобто з урахуванням частини третьої статті 124 ЦПК України, подана в межах строку на касаційне оскарження. Тому клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження задоволенню не підлягає.
Підставою, на якій подається касаційна скарга АТ «Альфа Банк» з посиланням на пункт перший частини першої статті 389 ЦПК України зазначив висновки апеляційного суду, який застосувавши правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16 та постанові Великої палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц перевіривши факт, за рахунок яких коштів придбана квартира, не звернув уваги та не перевірив наявність іншого майна, хоча таке майно і є. Крім того, апеляційний суд не допустив до судового засідання призначеного на 25 червня 2020 року представника АТ «Альфа Банк», чим позбавив їх можливості надати додаткові пояснення для надання своїх пояснень стосовно майнового стану та іншого майна відповідачів в замін іпотечному. 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
Апеляційний суд встановив, що 20 лютого 2008 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру     АДРЕСА_1 , підстава виникнення права власності - договір купівлі продажу від 02 березня 2004 року.
26 жовтня 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» став власником вищевказаної квартири на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» та укладеного між сторонами договору іпотеки від 08 квітня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В. В., на підставі рішення державного реєстратора Одеської обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Іскрова О. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Отже, між сторонам виникли правовідносини щодо виселення відповідачів з вищенаведеної квартири, переданої в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором.
Таким чином вбачається, що вищенаведений договір іпотеки, який є підставою набуття права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», укладено 08 квітня 2008 року, тобто вже після набуття ОСОБА_1 права власності на спірне майно 20 лютого 2008 року. Банком не спростовано набуття переданої в іпотеку квартири не за рахунок кредитних коштів, наданих позичальнику у 2008 році.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
У постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 зроблено висновок, що «за змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц 9 (провадження № 14-317цс18) зроблено висновок, що «громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду … Правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника».
Встановивши, що квартира, яка є предметом договору іпотеки, придбана не за рахунок отриманого кредиту, апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання акціонерного товариства «Альфа-Банк» про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року відмовити.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «Альфа-Банк», яка підписана представником Байрамовим Олександром Володимировичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2020 року у справі за позовом акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи - служба у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації, Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради, про виселення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                   І. О. Дундар
                                                                                                                                                                                                  Є. В. Краснощоков 
                   
В. І. Крат