Постанова
Іменем України
28 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 334/5127/15
провадження № 61-9201св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідачі: Запорізька міська рада, ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,  
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Запорізької міської ради, ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним рішення Запорізької міської ради від 24 листопада 2004 року № 15 в частині затвердження рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 та рішення Запорізької міської ради від 01 серпня 2005 року № 373/173 про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39, та визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2005 року серії ЗП № 150211, виданий ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,05928 га за адресою:   АДРЕСА_1 .
Позов обгрунтований тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 1981 року їй на праві власності належить 21/50 частина будинку  АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 785 кв. м.
Співвласником іншої частини будинку є відповідач ОСОБА_2 
10 січня 2001 року рішенням Ленінського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі № 2-1966/2001 за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_1 та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою задоволено позов  ОСОБА_3 та визначено порядок користування земельною ділянкою на  АДРЕСА_1 за варіантом № 1 висновку технічної експертизи від 04 листопада 1998 року, за яким у користування ОСОБА_3 виділена земельна ділянка S-1 площею 591 кв. м, а  ОСОБА_1 - земельна ділянка S-2 площею 204 кв. м, земельну ділянку S-3 площею 1,5 кв. м залишено у спільному користуванні. У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 відмовлено. Судове рішення набрало чинності 06 березня 2001 року.
На підставі рішення суду державний виконавець провів розмежування земельних ділянок, і позивач встановила паркан відповідно до меж, визначених судом.
Після смерті ОСОБА_3 у травні 2004 року її частку у праві власності на будинок успадкувала ОСОБА_2 . Проте відповідач ОСОБА_2 порушила порядок користування земельною ділянкою, визначений рішенням суду, пересунула паркан, засипала належну позивачу територію будівельним сміттям та веде будівельні роботи на території позивача. Позивач посилається на те, що позбавлена можливості користуватись виділеною їй часткою земельної ділянки.
Із цього приводу позивач зверталась до Ленінського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області, Ленінської районної державної адміністрації.
06 квітня 2015 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до  ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та стягнення завданої шкоди.
Під час судового розгляду з документів, наданих  ОСОБА_2 , та відповідно до її пояснень позивачу стало відомо, що відповідач ще у 2005 році приватизувала частину земельної ділянки на  АДРЕСА_1 з порушенням її прав як землекористувача.
Оскільки позивач також займалась оформленням документів щодо приватизації своєї частини земельної ділянки, у червні 2015 року вона отримала відповідь з Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради, яким також підтверджується порушення її прав та порядок приватизації земельної ділянки  ОСОБА_2 .
У листі Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради від 22 травня 2015 року № 1538/02-03 зазначено таке: «Розглянувши технічну документацію із: землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на АДРЕСА_1 та проаналізувавши надані матеріали, повідомляє наступне:
Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року справа № 2-1966/2001 визначений порядок користування земельною ділянкою на  АДРЕСА_1 , згідно з яким вирішено передати  ОСОБА_1 земельну ділянку, площею 0,0204 га.
Згідно розробленої технічної документації передбачено передати  ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0208 га, що суперечить рішенню Ленінського районного суду.
Враховуючи вищенаведене, площа земельної ділянки, яка передбачена до передачі у власність  ОСОБА_1 повинна відповідати рішенню суду. В іншому випадку, пропонуємо узгодити із співвласницею жилого будинку  ОСОБА_2 схему розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 згіднозі статтею 88 Земельного кодексу України».
Отже, спір виник у зв`язку з тим, що у 2004-2005 роках проводилась приватизація частини земельної ділянки  ОСОБА_2 з численними порушеннями та недотриманням рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року.
Рішенням Запорізької міської ради від 24листопада 2004 року № 15 затверджено рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року№ 373/39 про передання ОСОБА_2 у спільну часткову власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0592 га згідно з її часткою 3/4 в домоволодінні для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель.
Згідно з рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року  ОСОБА_2 виділено земельну ділянку площею 0,0591 га, а не 0,0592 га.
01 серпня 2005 рокурішенням Запорізької міської ради № 37/173 внесено зміни до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39, яким було передано у власність  ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,05928, що становить 74 % площі 0,0801 га на АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в межах згідно з порядком користування, визначеним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10січня 2001 року у справі № 2-1966/2001, в тому числі: площею 0, 00008 га - спільно із ОСОБА_1 .
Це також не відповідає рішенню Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року.
Крім того, відповідач  ОСОБА_2 не погоджувала з нею схеми розподілу земельної ділянки на АДРЕСА_1 згідно зі статтею 88 ЗК України, з урахуванням змін у розмірах земельної ділянки.
Позивач вважає, що внаслідок порушень ОСОБА_2 порядку приватизації частини земельної ділянки на АДРЕСА_1 ,  порушено її права як землекористувача, оскільки порушені межі та порядок користування, визначені рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року, а також її право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки, яка є в її користуванні, що підтверджується листом Управління з питань земельних відносин Запорізької міської ради від 22травня 2015 року № 1538/02-03.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року, з урахуванням ухвали Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2018 року про виправлення описок, позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним рішення Запорізької міської ради від 24 листопада 2004 року № 15  в частині затвердження рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 про передання ОСОБА_2  у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 та рішення Запорізької міської  ради від 01 серпня 2015 року № 37/173 про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23вересня 2004 року № 373/39.
Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2005 року серії ЗП № 150211, виданий ОСОБА_2  на земельну ділянку, площею 0,05928 га за адресою:  АДРЕСА_1 .
Проведено розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що, оформляючи необхідні для приватизації документи, відповідач не зверталась до позивача за отриманням погодження меж земельних ділянок, що підтверджує відсутність підпису позивача на проєктно-технічній документації, на підставі якої відповідачу було видано державний акт про право власності на земельну ділянку.
Рішення Запорізької міської ради від 24 листопада 2004 року № 15 в частині затвердження рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 та рішення Запорізької міської ради від 01 серпня 2015 року № 37/173 про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 і державний акт на право власності на земельну ділянку від 14 вересня 2005 року серії ЗП № 150211 порушують права позивача.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 червня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про залишення позову без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в матеріалах справи немає доказів того, що право ОСОБА_1 порушено, зокрема факту порушення меж земельної ділянки саме внаслідок того, що земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_2 , збільшилась за рахунок землі, яка знаходиться у їх спільному користуванні.
Належними доказами не підтверджено, що відповідач порушила порядок користування земельною ділянкою, визначений рішенням суду, пересунула паркан, засипала належну позивачу територію будівельним сміттям та веде будівельні роботи на території позивача, оскільки судового рішення з цього приводу немає.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
11 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, просила його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою та витребувано справу.
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що постанова суду апеляційної інстанцій не відповідає вимогам закону.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що рішенням Запорізької міської ради порушено рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року у справі № 2-1966/2001, яким визначено порядок користування земельною ділянкою, що підтверджується, зокрема, технічною документацією та копією висновку будівельно-технічної експертизи від 22 січня 2016 року № 2162 з матеріалів справи № 2/334/1557/2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та відшкодування завданої шкоди. Суд апеляційної інстанції не мотивував, чому відхилив  цей доказ, та не зазначив, чи оцінював його.
Суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин  частину першу статті 88 та статтю 198 ЗК України.
Суд у резолютивній частині постанови не зазначив, в якій частині він задовольнив апеляційну скаргу, а в якій не задовольнив.  
Аргументи інших учасників справи
У відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 просила відмовити у задоволенні касаційної скарги. Зазначала, що позивач оспорює оцінку судом апеляційної інстанції доказів у справі.
Суд звертав увагу позивача, що зовнішні межі земельної ділянки встановлено за рахунок земель, що належать Запорізькій міській раді, частина земельної ділянки, яку отримала ОСОБА_2 шляхом приватизації, належить до земель Запорізької міської ради. Тому прав ОСОБА_1 як землекористувача не могло бути порушено.  
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у липні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом № 460-ІХ.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 1981 року позивачу  ОСОБА_1 належить на праві власності 21/50 частина будинку    АДРЕСА_1 , який знаходиться на земельній ділянці площею 785 кв. м. Зазначену  ділянку на сьогодні позивач не приватизувала.
10 січня 2001 року рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя, яке набрало законної сили 06 березня 2001 року, у цивільній справі № 2-1966/2001 за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та за зустрічним позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_3 про визначення порядку користування земельною ділянкою позов  ОСОБА_3 задоволено, та визначено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 за варіантом № 1 висновку технічної експертизи від 04 листопада 1998 року, за яким у користування ОСОБА_3 виділена земельна ділянка S-1 площею 591 кв. м, що менше ніж треба на 5 кв.м, а  ОСОБА_1 земельна ділянка S-2 площею 204 кв. м, що більше ніж треба на 5 кв. м, земельну ділянку S-3 площею 1,5 кв. м залишено у спільному користуванні. У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 відмовлено.
На підставі цього судового рішення державний виконавець провів розмежування земельних ділянок, і позивач встановила паркан.
15 жовтня 2002 року  ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 29/50 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 797 кв.м, що підтверджується договором дарування від 15жовтня 2002 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Белкою В. М. (т. 1 а. с. 60).
Отже,  ОСОБА_2 є співвласником частини будинку на АДРЕСА_1 .
Рішенням Запорізької міської ради від 24листопада 2004 року № 15 затверджено рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 в частині передання  ОСОБА_2 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Затверджено розмір земельної ділянки загальною площею 0,0592 га та встановлено зовнішні межі земельної ділянки за рахунок земель Запорізької міської ради. Передано ОСОБА_2 у спільну часткову власність земельну ділянку на    АДРЕСА_1 , площею 0,0592 га згідно з її часткою 3/4 в домоволодінні для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель (т. 1 а. с. 4, 5).
Рішенням Запорізької міської ради від 01серпня 2005 року № 37/173 про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 23 вересня 2004 року № 373/39 затверджено розмір земельної ділянки, кадастровий номер 2310100000:04:023:0074, площею 0,0801 га на АДРЕСА_1 та встановлено зовнішні межі земельної ділянки за рахунок земельної ділянки, розмір якої зареєстрований орендним підприємством Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації (площа 0,0797 га), та земель Запорізької міської ради (площа 0,0004 га). Передано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку загальною площею 0,05928 га, що становить 74 % площі 0,0801 га на   АДРЕСА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель в межах згідно з порядком користування, визначеним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10 січня 2001 року  у справі № 2-1966/2001, в тому числі площею 0,00008 га - спільно із  ОСОБА_1 (а. с. 6).
ОСОБА_2 видано державний акт від 14 вересня 2005 року серії ЗП № 150211 на право власності на земельну ділянку, площею 0,05928 га за адресою:    АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 7).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Тобто зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону(стаття 14 Конституції України).
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено вчастині першій статті 79 ЗК України як частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд(частина перша статті 319 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частини друга, третя статті 152 ЗК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за закономмають бутипідтверджені певнимизасобами доказування,не можуть підтверджуватисяіншими засобами доказування.
Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої- другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач не довела факту порушення її права як користувача земельної ділянки, переданої у користування згідно із судовим рішенням, зокрема факту порушення меж її земельної ділянки, а саме, що земельна ділянка, яка виділена  ОСОБА_2 , збільшилась за рахунок землі, яка знаходиться у їх спільному користуванні.
Апеляційний суд врахував, що належними доказами не підтверджено, що відповідач порушила порядок користування земельною ділянкою, визначений рішенням суду, пересунула паркан, засипала належну позивачу територію будівельним сміттям та веде будівельні роботи на території позивача, оскільки судового рішення з цього приводу немає. Суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про порушення відповідачем прав позивача.
Доводи касаційної скарги про помилковість висновку апеляційного суду про недоведення порушення відповідачем прав позивача, оскільки такий факт підтверджується наданими  ОСОБА_1  доказами, зводяться до необхідності переоцінки доказів, які оцінено апеляційним судом із додержанням норм процесуального права, і містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18 викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Отже, позивач не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач користується більшою земельною ділянкою, ніж їй виділено у власність, і того, що земельна ділянка, якою користується відповідач, збільшилась за рахунок земельної ділянки позивача.
Суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що надані позивачем докази не підтверджують порушення її права відповідачем .
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та необхідності переоцінки доказів у справі, не спростовують висновки судів, а встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Доводи касаційної скарги не містять аргументів, які б давали підстави скасувати оскаржуване судове рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподіл  судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 02 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
 
  С. О. Погрібний 
 
   В. В. Яремко