Ухвала
іменем України 
30 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 372/205/20
провадження № 51-4618ск20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 1 липня  2020 року у кримінальному провадженні                   № 12019110230001095 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України
встановив:
Вироком Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Косарі Кам`янського району Черкаської області та жителя                          АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. 
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК.
Цивільний позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь          потерпілого ОСОБА_6 50 000 грн моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За встановлених судом першої інстанції обставин, зміст яких детально викладено у вироку, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 жовтня 2019 року близько 15:00 керуючи автомобілем «Volkswagen Golf» в стані алкогольного сп`яніння та рухаючись у с. Трипілля Обухівського району Київської області по вул. Лермонтова у напрямку с. Щербанівки, порушивши  вимоги пунктів 1.5., 2.3. б), д), пунктів 10.1 та 13.1 Правил дорожнього руху України поблизу домоволодіння № 15 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , який стояв на узбіччі, унаслідок чого останньому було заподіяно тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Київський апеляційний суд ухвалою від 1 липня 2020 року вирок районного суду залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити вказані судові рішення через невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу унаслідок   суворості і пом`якшити ОСОБА_5 покарання до одного року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. 
Обґрунтовуючи свої вимоги захисник зазначає, що огляд ОСОБА_5 відповідно до «Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» не проводився, а тому районний суд безпідставно визнав вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання. 
На думку захисника, при перегляді вироку суд апеляційної інстанції не врахував відсутність у потерпілого претензій майнового характеру та відшкодування засудженим завданої шкоди як обставини, що пом`якшує покарання.Вказує, що суд апеляційної інстанції не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги засудженого щодо суворості покарання призначеного йому судом першої інстанції, не дав їм належної оцінки та, не навівши жодного мотиву, безпідставно залишив апеляційну скаргу без задоволення. З огляду на це вважає, що рішення апеляційного суду не є достатньо обґрунтованим та вмотивованим, а відтак таким, що постановлено з додержанням вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.              При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішеньна предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при їх перегляді виходить з  фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Окрім цього, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Як убачається з наданої до касаційної скарги захисника копії вироку, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції учасники процесу не заперечували викладені у ньому фактичні обставини справи. Також, суд переконався, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, і що відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їхніх позицій.
Тому, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі, окрім дослідження матеріалів, які характеризують особу засудженого, роз`яснивши учасникам процесу положення ч. 3 ст. 349 КПК, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, місцевий суд на законних підставах дійшов висновку про спрощений порядок розгляду кримінального провадження.
Наведені в касаційній скарзі захисника доводи про те, що судом першої інстанції безпідставно визнано вчинення злочину ОСОБА_5 у стані алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання, не можна визнати прийнятними, оскільки останній у судовому засіданні повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та надав з цього приводу детальні пояснення, вказавши, що в той день перед керуванням автомобілем вживав спиртні напої.
Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, ця обставина засудженим у поданій ним апеляційній скарзі та в суді апеляційної інстанції не заперечувалась.
Також безпідставними є і доводи захисника в касаційній скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про його особу.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копії вироку, районний суд при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_5 згідно                            з вимогами ст. 65 КК разом із ступенем тяжкості вчиненого ним діяння, також урахував дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, не працюючий, керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, а також його матеріальний та соціальний стан. 
Разом із цим, судом першої інстанції було взято до уваги й обставини, що характеризують поведінку ОСОБА_5 після скоєння наїзду на потерпілого, зокрема залишення ним місця злочину та не вжиття заходів для надання допомоги останньому.  
Окрім того, районним судом також було враховано висновок органу пробації щодо засудженого та думки потерпілого і прокурора щодо міри покарання, яке має бути призначене йому за скоєне діяння.
При цьому, вчинення ОСОБА_5 злочину в стані алкогольного сп`яніння суд врахував як обставину, що обтяжує покарання, а щире каяття засудженого - як обставину, що його пом`якшує.
Зваживши на всі ці обставини, місцевий суд умотивовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК та визначив йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки                                         з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а також встановивши наявність підстав для застосування ст. 75 КК, звільнив його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням із іспитовим строком 2 роки та поклав на нього обов`язки, передбачені ч. 1                        ст. 76 КК.
Таким чином, при призначенні покарання засудженому суд першої інстанції повністю дотримався приписів статей 50, 65 КК. Таке покарання є справедливим, необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим унаслідок суворості не вбачається.
Крім того, наведені в касаційній скарзі захисника доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі останнього та ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на ці доводи умотивовані відповіді та зазначив конкретні підстави з яких апеляційну скаргу засудженого було залишено без задоволення, а вирок - без змін.
При цьому в своєму рішенні суд апеляційної інстанції правильно вказав про те,  що ОСОБА_5 відшкодував потерпілому ОСОБА_6 спричинену моральну шкоду вже після постановлення вироку районним судом, що не може ставити під сумнів його законність у частині призначеного покарання засудженому. 
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за своїм змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК. 
Наведені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 доводи не містять обгрунтувань, які би вказували про явну невідповідність призначеного   ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на положення  ст. 414 КПК, і можуть бути підставами для зміни оскаржуваних рішень відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу.
Таким чином, зміст касаційної скарги захисника та наведені у ній доводи не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає необхідним відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2                            ст. 428 КПК. 
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 1 липня  2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2                         ОСОБА_3