ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/197/20 Справа № 202/432/14-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зосименко С. Г. Суддя у 2-й інстанції - Демченко  Е. Л.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

                головуючого - судді Демченко Е.Л.
                суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О. 
при секретарі – Кругман А.М. 

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2015 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

       У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Приватбанк», найменування якого змінено у відповідності до Статуту, затвердженого 21 травня 2018 року та погодженого 11 червня 2018 року, на акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 28 листопада 2007 року між ними та  ОСОБА_1  було укладено кредитний договір №DNDZAE00001206, відповідно до умов якого  ОСОБА_1  отримав кредит у розмірі         27 919,67 доларів США на строк до 27 листопада 2012 року зі сплатою відсотків за користування кредитом  у розмірі 1% щомісяця. 
       Вказували, що банк умови договору виконав у повному обсязі надавши обумовлені ним кредитні грошові кошти. 
       Посилаючись на те, що позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує та станом на 24 грудня 2013 року допустив за ним заборгованість, просили суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від №DNDZAE00001206 від 28 листопада 2007 року у загальному розмірі 54 403,59 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 19 212,41 доларів США, заборгованість за відсотками – 4 510,85 доларів США, заборгованість за комісією – 1 244,64 доларів США, пеня – 26 815,24 доларів США, штраф (фіксована частина) – 31,29 доларів США, штраф (відсоткова складова) – 2 589,16 доларів США. 
       Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
       В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга вмотивована тим, що договір був укладений, а зобов`язання повинні виконуватись належним чином чого позичальником не зроблено, ними надано достатньо належних та допустимих доказів стосовно видачі кредитних коштів та наявності заборгованості за кредитним договором.
       Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову з інших підстав. 
       Постановою Верховного Суду від 20 лютого 2019 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2016 року скасоване, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, з врахуванням висновків Верховного Суду, колегія суддів приходить до  висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне. 
       Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України (у редакції закону чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.
       Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2)чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3)які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
       Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст.11 ЦПК України у редакції закону чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення).
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 28 листопада 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNDZAE00001206, відповідно до умов якого останній отримав кредит для придбання транспортного засобу у розмірі 27 979,67 доларів США, строком до 27 листопада 2012 року (з можливістю дострокового стягнення кредиту) зі сплатою відсотків у розмірі 1% щомісяця на суму залишку заборгованості за кредитом.
       Сторони дійшли згоди про те, що розмір щомісячного платежу, який повинен здійснюватися в період із «24» до «28» числа щомісяця, становить 439,44 доларів США (пункт 7.1 кредитного договору).
       Станом на 24 грудня 2013 року розмір заборгованості за цим договором становить 54 403,59 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом – 19 212,41 доларів США, заборгованість за відсотками – 4 510,85 доларів США, заборгованість за комісією – 1 244,64 доларів США, пеня – 26 815,24 доларів США, штраф (фіксована частина) – 31,29 доларів США, штраф (відсоткова складова) – 2 589,16 доларів США. 
       Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зробив висновок про те, що вимоги є необґрунтованими, оскільки банк не надав належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_1 отримував і в подальшому сплачував будь-які грошові кошти за цим кредитним договором.
       Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
       Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.
       За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Таким чином, після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору у повному обсязі. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
       Відповідно до статей 526,530,610, частини першої статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
       Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
       Матеріалами справи підтверджується той факт, що сторони уклали кредитний договір №DNDZAE00001206 з метою придбання транспортного засобу – автомобіля марки TOYOTA, 1997 року випуску, реєстраційний номер – НОМЕР_1 .
       Надання кредиту відбулося шляхом перерахування коштів продавцю автомобіля – ОСОБА_2 .
       Автомобіль був придбаний та зареєстрований на ім`я ОСОБА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від 28 листопада 2007 року).
       Повернення кредиту забезпечене договором застави від 28 листопада 2007 року (предмет застави – автомобіль марки TOYOTA, 1997 року випуску, реєстраційний номер – НОМЕР_1 ), відповідно до пункту 23 якого заставодержателя набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, перевищення сумою заборгованості розміру кредиту більш як на 10%, несплати позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми кредиту, іншого істотного порушення умов кредитного договору.
       Використавши право дострокового стягнення кредиту у зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань, у червні 2011 року банк подав до суду позов до відповідача про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення кредитної заборгованості.
       Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 липня 2011 року (справа №0417/2-1871/2011), яке набрало законної сили, вказаний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, звернуто стягнення на вищезазначений предмет застави у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року №DNDZAE00001206, яка станом на 20 травня 2011 року становить 31 952,70 доларів США, що еквівалентно 254 663 грн.03 коп.
       Банк посилався на те, що автомобіль був реалізований, однак цих коштів для погашення боргу виявилося недостатньо, у зв`язку з чим він 14 січня 2014 року подав до суду даний позов.
       Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
       В разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
       З розрахунку заборгованості вбачається, що після звернення до суду з позовом - у червні 2011 року та після закінчення строку дії кредитного договору - 27 листопада 2012 року, банк продовжував нараховувати позичальнику відсотки за користування кредитом, пеню, комісію (т.2 а.с.98-100). 
       Також з розрахунку заборгованості вбачається, що 06 вересня 2013 року сума у розмірі 11 653,95 доларів США, яка надійшла від реалізації предмету застави, була спрямована на погашення заборгованості за пенею, яка нараховувалась банком, як було зазначено вище, після звернення з позовом у червні 2011 року та після закінчення строку дії кредитного договору. 
       Втім у даному випадку банком було змінено строк виконання зобов`язання шляхом подачі позову у червні 2011 року.
       В апеляційній скарзі банк посилається на те, що зобов`язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином, а не в силу ухвалення судового рішення, тому банк має право на стягнення відсотків за користування кредитом після ухвалення судового рішення та пені за неповернення кредиту і відсотків.
       Слід зазначити, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та неустойки. Проте такі вимоги банком не заявлялись.
       Таким чином колегією суддів встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини шляхом укладання спірного договору та установлено, що за спірним кредитним договором позичальником допущена заборгованість. 
       Кредитний договір  підписаний  сторонами, які досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі. 
       Договором встановлено, що сторони можуть звернутися з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, протягом 5 років. 
       Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
       Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі №6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
       З деталізованого розрахунку заборгованості вбачається, що станом на червень 2011 року банком рахується заборгованість за тілом кредиту у розмірі 19 161,78 долар США, заборгованості за відсотками у розмірі 3 879,72 долари США, заборгованість за пенею у розмірі 7 680,96 доларів США та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 829,76 доларів США. 
       Кредитним договором  №DNDZAE00001206 від 28 листопада 2007 року сторонами було обумовлено, що позичальник повинен надавати банку кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. Для виконання даного договору банк відкриває позивальникові рахунок для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороді та ін. платежам (т.1 а.с.7-9). 
       Колегія суддів вважає за необхідне грошові кошти у розмірі 11 653,95 доларів США, яка надійшла від реалізації предмету застави та була спрямована банком на погашення заборгованості за пенею, вирахувати від суми заборгованості за тілом кредиту станом на червень 2011 року, оскільки умовами кредитного договору було передбачено, що кошти спрямовані на погашення заборгованості в першу чергу направляються на погашення заборгованості саме по кредиту. 
       Таким чином позов банку підлягає до часткового задоволення і з боржника ОСОБА_1  на користь банку слід стягнути заборгованість за кредитним договором №DNDZAE00001206 від 28 листопада 2007 року у загальному розмірі 19 898,27 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 507,83 доларів США (19 161,78 — 11 653,95), заборгованості за відсотками у розмірі 3 879,72 доларів США, заборгованість за пенею у розмірі 7 680,96 доларів США та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 829,76 доларів США. 
       Вимоги банку про стягнення штрафу (фіксована частина) — 31,29 доларів США,  штрафу (процентна складова) —        2 589,16 доларів США задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, тоді як статтею 61 Конституції України встановлено заборону на притягнення особи до подвійної відповідальності за одне і те ж правопорушення.
       Аргументи апеляційної скарги про те, що умовами договору передбачено сплату штрафів за інші правопорушення ніж порушення строків виконання грошових зобов`язань є необґрунтованими.
       Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутні підстави для часткового задоволення позову з посиланням на відсутність належних доказів, які підтверджують факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів. 
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового про часткове задоволення позову. 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 травня 2020 року у справі №530/1731/16-ц (провадження №61-39028св18), висловлено висновок про те, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду даної справи, в порядку розподіл судових витрат, пропорційно до розміру заявлених та задоволених позовних вимог з  відповідача ОСОБА_1    на користь позивача АТ КБ “ПриватБанк” слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору за подачу позовної заяви  у розмірі 1 336,26 грн. (19 898,27 х 100% : 54 403,59 = 36,57%; 3 654 х 36,57% : 100% = 1 336,26 грн.), судовий збір за апеляційне оскарження рішення суду у розмір 1 469,89 (4 019 х 36,57% : 100% = 1 469,89); судовий збір за касаційне оскарження у розмірі 1 603,51 грн. (4 384,80 х 36,57% : 100% = 1 603,51), а усього стягнути 4 409,66 грн. (1 336,26 + 1 469,89 + 1 603,51 = 4 409,66 ). 
           Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, – 
п о с т а н о в и л а:

       Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” задовольнити частково.  

       Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 17 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення. 

       Позов акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково. 
       
       Стягнути з  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором №DNDZAE00001206 від 28 листопада 2007 року у загальному розмірі 19 898,27 доларів США, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7 507,83 долари США, заборгованості за відсотками у розмірі 3 879,72 долари США, заборгованість за пенею у розмірі 7 680,96 доларів США та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 829,76 доларів США. 

       Стягнути з  ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” (ЄДРПОУ 14360570) судовий збір у розмірі 4 409,66 грн. 

       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

               Головуючий:                                         Демченко Е.Л.

               Судді:                                                 Куценко Т.Р. 

                                                                 Макаров М.О.