Постанова
Іменем України
 
21 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/13167/17
провадження № 61-22713св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа- орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 23 жовтня 2018 року у складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року складі колегії суддів: Цюри Т. В., Комлевої О. С., Сегеди С. М.
 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просив суд визнати відповідача ОСОБА_2 та  малолітнього сина сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .
 
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2015 року, виданого Савранською районною державною нотаріальною конторою Одеської області, він є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
01 лютого 2014 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_3 були поставлені на реєстраційний облік за адресою: квартира АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.
 
Позивач зазначав, що з травня 2016 року ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не проживають, а тому у відповідності до вимог статті 405 ЦК України втратили право на користування цим приміщенням.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням - відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 жовтня 2018 року скасовано.
 
Прийнято постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .
 
В решті позову відмовлено.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що сторонами визнано факт непроживання відповідача з дитиною у спірній квартирі понад один рік, а тому ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки понад рік не проживає без поважних причин за місцем реєстрації.
 
Однак позовні вимоги та доводи ОСОБА_1 про те, що з травня 2016 року малолітній син ОСОБА_3 не проживає в належній йому квартирі та зареєстрований у ній лише формально, тому він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є необґрунтованими, оскільки через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в частині невизнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 січня 2020 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Київського районного суду м. Одеси.
 
11 грудня 2020 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не повно дослідили фактичні обставини справи та те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає. Також, суд апеляційної інстанції помилково застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 2015 року, виданого Савранською районною державною нотаріальною конторою Одеської області, ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .
 
01 лютого 2014 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 .
 
02 березня 2016 року ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_3 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 січня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірваний.
 
З травня 2016 року ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання не проживають.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції в частині вимог до  ОСОБА_3 - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
 
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
 
Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.
 
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).
 
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (частина перша статті 405 ЦК України).
 
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України).
 
На підтвердження факту тривалого непроживання відповідача з дитиною за адресою спірної квартири, позивач посилався на акт КП ЖКС «Вузовський» від 26 жовтня 2017 року, згідно якого громадяни ОСОБА_2 та малолітній син ОСОБА_3 за місцем своєї реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з травня 2016 року (а. с. 12).
 
ОСОБА_2 не заперечувала факт непроживання в спірній квартирі та пояснила, що це викликано тим, що позивач чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою. Також ОСОБА_2 надала копію договору оренди приміщення, з якого вбачається, що вона проживає в м. Біляївка Одеської області з 05 лютого 2017 року (а. с. 57).
 
Враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд зробив висновок, що ОСОБА_2 є такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки понад рік не проживає без поважних причин за місцем реєстрації. 
Постанову апеляційного суду в цій справі ОСОБА_2 не оскаржує.
 
Стосовно вимог щодо визнання малолітнього ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 Верховний Суд зазначає наступне.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
 
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Доводи касаційної скарги про те, що фізична особа, яка не досягла десяти років, може бути зареєстрована лише з тим із батьків, з яким вона проживає, не заслуговують на увагу, оскільки через свій вік ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.
 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18).
 
Відмовляючи в задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що малолітній ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції в частині вимог до ОСОБА_3 залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
 
Оскільки рішення суду першої інстанції скасоване в апеляційному порядку, Верховний Суд не надає оцінку його законності та обґрунтованості.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2019 року в частині вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	А. І. Грушицький 	
 	    В. С. Висоцька	
 	    І. В. Литвиненко