ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

28 грудня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/4040/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого  судді  Панченко О.М. (доповідач),
суддів:                        Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою Фонду державного майна України
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року (суддя Семененко М.О., м. Запоріжжя) у справі № 280/4040/20
за позовом Фонду державного майна України
до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,
про визнання протиправною та скасування постанови,- 

встановив:

У червні 2020 року Фонд державного майна України звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Яковенка В.А. від 19.05.2020 ВП 61830215 про накладення на Фонд державного майна України штрафу в розмірі 5 100,00 грн.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.07.2020 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Вказане рішення мотивоване правомірністю накладення державним виконавцем штрафу за невиконання Фондом державного майна України судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки останнім під час розгляду справи у суді першої інстанції не доведено поважних причин неможливості його виконання.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Фонд державного майна України оскаржив його в апеляційному порядку.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник послався на те, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам матеріального та процесуального права. В обґрунтування своєї позиції скаржник послався на обставини, що були викладені ним у позовній заяві, зокрема щодо наявності поважних причин невиконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду по справі № 0840/3202/18 про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 06.07.2018. Звернув увагу, що у зв`язку з реорганізацією регіональних відділень Фонду юридичну особу - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 02.08.2019 припинено. При цьому в новоутвореному регіональному відділенні Фонду неможливо поновити ОСОБА_1 на посаді, з якої його було звільнено у зв`язку з відсутністю в штатному розписі такої посади. З огляду на це, скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та винести нове рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якій зазначив, що наведені скаржником обставини не є поважними причинами для невиконання рішення суду, оскільки у разі неможливості поновити особу на посаді, з якої її було звільнено, належним способом виконання рішення є поновлення такої особи на аналогічній посаді, яка на цей момент існує. Вказав про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, яким встановлено, що спірна постанова прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України. Враховуючи зазначене, відповідач просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі №0840/3202/18, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020, задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Фонду Державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій і Кіровоградській областях про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку. Визнано протиправним та скасовано наказ Фонду Державного майна України від 06.07.2018 №144-р «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновлено останнього на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 06.07.2018. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій і Кіровоградській областях на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06.07.2018 по 25.09.2019 у сумі 273341,82 грн.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області та в частині стягнення на користь нього грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць - 26072,64 грн. допущено судом до негайного виконання.
За вказаним рішенням 25.09.2019 Запорізьким окружним адміністративним судом видано виконавчий лист.
15.04.2020 державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту Яковенком Д.І. відкрито виконавче провадження №61830215 з примусового виконання виконавчого листа №0840/3202/18, виданого Запорізьким окружним адміністративним судом 25.09.2019, про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області з 06.07.2018 та зобов`язано боржника негайно виконати рішення суду.
19.05.2020 у виконавчому провадженні №61830215 постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту Яковенка Д.І. накладено на Фонд штраф у розмірі
5 100,00 грн. за невиконання рішення суду про поновлення гр. ОСОБА_1 на роботі.
Правомірність винесення відповідачем вказаної постанови є предметом розгляду у межах цієї адміністративної справи.
При вирішенні справи колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України.
Відповідно до частини 2 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Згідно зі статтею 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності,- за її межами.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)
(далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону №1404-VIII, виконавче провадження здійснюється з дотриманням такої засади як обов`язковість виконання рішень.
Частиною 1 статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 16 частини 3 статті 18 Закону №1404-VIII, виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Правила виконання рішень немайнового (зобов`язального) характеру визначені статтею 63 Закону №1404-VIII, відповідно до якої, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Особливості виконання рішень про поновлення на роботі визначені статтею 65 Закону №1404-VIII, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Відповідно до статті 75 Закону №1404-VIII, у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.
Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.
Умовою для накладення на боржника у виконавчому проваджені штрафу є невиконання ним виконавчого документа (судового рішення) без поважних причин. У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.
Як на поважність причин не виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі №0840/3202/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, скаржник посилається на ту обставину, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області припинено внаслідок реорганізації шляхом злиття в новоутворене регіональне відділення - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій і Кіровоградській областях, при цьому у новоутвореному органі відсутня відповідна посада, за якою ОСОБА_1 слід поновити за рішенням суду.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції, що такі доводи скаржника є необґрунтованими та безпідставними, оскільки вони фактично свідчать про незгоду з рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі №0840/3202/18, що, в свою чергу, є підставою для його оскарження в апеляційному та касаційному порядку.
Судом першої інстанції встановлено та скаржником не заперечується, що відповідно до наказу Фонду державного майна України «Про реорганізацію регіональних відділень Фонду державного майна України» №39 від 17.01.2019, вирішено утворити Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях як юридичну особу публічного права, що розташоване у м. Дніпро, реорганізувавши шляхом злиття Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області, Регіональне відділення Фонду державного майна України по Кіровоградській області.
Згідно інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 02.08.2019 припинено Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області.
Отже, на час прийняття Запорізьким окружним адміністративним судом від 25.09.2019 рішення у справі №0840/3202/18 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області вже було припинено, а виконання повноважень органу, що припинив свою діяльність, покладено на скаржника.
Зі змісту рішення суду від 25.09.2019 вбачається, що у судовому засіданні 28.08.2019 у порядку статті 52 КАС України було здійснено процесуальне правонаступництво Регіонального відділення Фонду державного майна України по Запорізькій області на Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій і Кіровоградській областях.
Таким чином, скаржник не був позбавлений можливості під час судового розгляду викласти свої аргументи щодо неможливості чи ускладнення виконання рішення суду в межах заявлених позовних вимог у разі встановлення судом зобов`язання поновити ОСОБА_1 на посаді, у тому числі на стадії апеляційного оскарження.
При цьому, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції вірно враховано, що з огляду на обов`язок виконання судових рішень, встановлений статтею 370 КАС України, у випадку наявності обставин, що свідчать про неможливість виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 у справі №0840/3202/18 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді, скаржник має право звернутися до суду першої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.
Скаржником не заперечується, що 08.11.2019 Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із заявою про роз`яснення рішення суду від 25.09.2019 у справі №0840/3202/18, за наслідком розгляду якої ухвалою суду від 25.11.2019, залишеною без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020, відмовлено у задоволенні заяви.
Суди дійшли висновку, що аналіз змісту заяви про роз`яснення рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 25.09.2019 свідчить, що Фонд державного майна України фактично не погоджується з резолютивною частиною рішення та зазначає про неможливість його виконання, що виходить за межі питання щодо роз`яснення судового рішення.
При цьому, в судових рішеннях за наслідками розгляду заяви про роз`яснення рішення суду (ухвалі Запорізького окружного адміністративного суду від 25.11.2019 та постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 25.02.2020), з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2018 у справі 802/651/16-а, звернуто увагу на те, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов`язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.
Таким чином, аргументи скаржника про відсутність механізму реалізації поновлення особи (відсутність відповідної посади тощо), як причина невиконання своїх зобов`язань, не можуть бути підставою для невиконання судового рішення.
Крім того, скаржником не заперечується, що 16.06.2020 ним подано до Запорізького окружного адміністративного суду заяву про встановлення способу виконання рішення суду у справі №0840/3202/18, однак, у зв`язку з перебуванням матеріалів вказаної справи у Верховному Суді, станом на теперішній час заяву не вирішено.
Разом з тим, суд звертає увагу, що рішення суду 25.09.2019 в частині поновлення 
ОСОБА_1 на посаді допущено судом до негайного виконання.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не за загальним правилом з дати набрання ним законної сили, а негайно з моменту його проголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Таким чином, скаржник зобов`язаний був вживати заходи щодо виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді з 25.09.2019, однак з метою з`ясування порядку виконання рішення суду звернувся із заявою про встановлення способу виконання рішення суду лише в червні 2020 року.
При цьому колегія суддів приймає до уваги те, що така заява подана до суду вже після винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу.
Разом із цим,  рішення суду є обов`язковим до виконання, а зволікання з його виконанням з боку державного органу негативно впливає на авторитет як судової влади, так і держави в цілому.
Вищенаведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.02.2020 по справі №808/1043/17.
У вказаній постанові Верховний Суд зазначив: «Відповідно до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України (далі -К3пП), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Тобто, поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надаються та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому, повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця».
Суд зазначає, що скаржником не надано доказів здійснення ОСОБА_1 пропозиції щодо призначення на аналогічну та/або рівнозначну та/або іншу посаду у Регіональному відділенні Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, що могло б свідчити про вжиття заходів, спрямованих на виконання рішення суду, та можливу наявність поважних причин його невиконання.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені скаржником причини невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді є неповажними, оскільки вони не свідчать про наявність обставин, що унеможливлюють виконання такого рішення у спосіб, визначений статтею 65 Закону №1404-VIIІ.
Отже, спірна постанова є такою, що винесена державним виконавцем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені чинним законодавством та не підлягає скасуванню.
Відповідно, відсутні підстави для задоволення позовних вимог, а також вимог апеляційної скарги.
Статтею 316 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції об`єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 316, 321, 322, 327, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Фонду державного майна України – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 року у справі № 280/4040/20 – залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий   суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко