Постанова
іменем України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 452/1863/18
провадження № 51-2434 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 , 
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                                                             
у режимі відеоконференції                    
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017140290000430, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень 
і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
Згідно з ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув?язнення з 13 квітня 2017 року по день набрання вироком 
законної сили з розрахунку один день попереднього ув?язнення за два дні позбавлення волі.
Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди. 
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні. 
Львівський апеляційний суд ухвалою від 17 лютого 2020 року частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, а апеляційні скарги ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_7 залишив без задоволення. 
Вирок місцевого суду в частині зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання змінив і відповідно до ч. 5 ст. 72 КК  (у редакції Закону України 
від 26 листопада 2015 року № 838-VІІІ) зарахував ОСОБА_9 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13 квітня по 22 липня 2017 року  та 
з 10 травня 2018 року по 17 лютого 2020 року – день набрання вироком 
законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а також зарахував у строк відбування покарання час перебування його в медичній установі. У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні умисного вбивства 
ОСОБА_10 за таких обставин. 
12 квітня 2017 року близько 20:15 ОСОБА_9 за місцем свого проживання 
в будинку АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті довготривалих неприязних відносин зі своїм сином ОСОБА_10 , після чергового конфлікту, маючи 
умисел на умисне протиправне заподіяння смерті останньому, в той момент, коли 
потерпілий лежав на ліжку, завдав останньому сокирою декілька ударів по голові, унаслідок чого ОСОБА_10 помер на місці події від відкритої черепно-мозкової травми.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 порушує питання про скасування  судових рішень щодо ОСОБА_9 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Обґрунтовуючи свої доводи, представник потерпілої зазначає, що суд не звернув уваги на вчинення ОСОБА_9 щодо потерпілого, який перебував у безпорадному стані, злочину з особливою жорстокістю, а також не встановив, чи було вбивство потерпілого поєднане із глумлінням над трупом, що свідчить про наявність у діях засудженого ознак злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК. На думку скаржника, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд не в повному обсязі дослідив обставини події та докази 
у справі. Також не погоджується з покаранням, призначеним ОСОБА_9 , через його м`якість і зазначає, що, призначаючи покарання, суд не врахував ступеня тяжкості та обставин вчиненого злочину, обтяжуючих покарання обставин, передбачених пунктами 6, 6-1 ч. 1 ст. 67 КК, а саме вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані і з якою винний перебував у сімейних відносинах, та дані про особу засудженого. Зазначає, що суд безпідставно врахував як пом`якшуючу обставину щире каяття ОСОБА_9 , оскільки він у вчиненому не розкаявся. Крім того, в мотивувальній частині свого рішення суд неправильно визначив категорію вчиненого злочину за ст. 12 КК. Вважає, що цивільний позов потерпілої підлягає задоволенню в повному обсязі. 
Оскільки апеляційний суд залишив усе це поза увагою, представник потерпілої вважає ухвалу також незаконною.  
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримала касаційну скаргу представника потерпілої та просила судові рішення щодо ОСОБА_9 залишити без зміни.
Захисник засудженого – адвокат ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення касаційної скарги.   
Мотиви Суду
Статтею 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК)  визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9   в умисному вбивстві ОСОБА_10 за обставин, викладених у вироку.
Суд належним чином умотивував своє рішення про винуватість ОСОБА_9 
в умисному вбивстві потерпілого. Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі показань: засудженого, який пояснив, що з ОСОБА_10 у нього тривалий час були неприязні стосунки, син був дуже агресивний та неодноразово завдавав йому побоїв, у день події між ними також виник конфлікт і ОСОБА_10 жорстоко побив його, від чого він (засуджений) втратив свідомість, а коли прийшов до тями 
і побачив, що син п`яний спить на ліжку, взяв сокиру і кілька разів вдарив нею по голові потерпілого, оскільки більше не міг терпіти знущань над собою; показань допитаних упродовж судового слідства потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; даних протоколів огляду місця події від 12 квітня 2017 року, огляду речових доказів від 13 квітня 2017 року, проведення слідчого експерименту за участю обвинуваченого ОСОБА_9 від 5 липня 
2018 року з   відеозаписом до нього, висновків експерта від 27 квітня 2017 року 
№ 1021/2017, від 28 квітня 2017 року № 49/17, від 20 квітня 2017 року 
№ 1335/2017-т, зміст яких докладно відображено у вироку.
Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.
Доводи представника потерпілої про наявність у діях ОСОБА_9 ознак злочину, передбаченого п. 4 ч. 2 ст. 115 КК, є безпідставними. 
Згідно зі ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Суд вправі вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Право змінити обвинувачення, висунути додаткове належить лише прокурору.
За матеріалами справи ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 , тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Під час судового розгляду прокурор не змінював обвинувачення та не висував додаткового.
У ході розгляду справи в межах пред`явленого обвинувачення вину                       ОСОБА_9 повністю підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами.
Таким чином, суд правильно встановив обставини кримінального правопорушення та виклав їх у вироку. Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, яким встановлено кримінальну відповідальність за вчинені ОСОБА_9 дії, передбачені ч. 1 ст. 115 КК. 
У процесі вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення цих доказів, які би викликали сумніви в їх достовірності. Всі докази, покладені судом в основу обвинувачення, відповідають вимогам закону щодо їх допустимості, достовірності й достатності. 
Твердження у скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого позбавлені підстав.
Призначаючи ОСОБА_9 покарання, суд врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які впливають на покарання. Зокрема, взяв до уваги відсутність судимостей у ОСОБА_9 , його характеристику з місця проживання, а також те, що він на момент вчинення злочину не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, в той же час визнаний осудним, що підтверджується висновком комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 7 листопада 2018 року № 124. Також суд врахував тривалість конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , неналежну поведінку самого потерпілого. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд відповідно до ст. 66 КК правильно визнав активне сприяння розкриттю злочину, оскільки відразу після злочину ОСОБА_9   повідомив про це сусідів, попросив викликати поліцію, сприяв у проведенні слідчих дій на досудовому розслідуванні та давав визнавальні показання, розповідаючи про обставини скоєння злочину. Відповідно до ст. 67 КК обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням наведених обставин суд дійшов висновку про необхідність призначити  ОСОБА_9 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 115 КК, яке буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Обставини, які би вказували на те, що покарання є явно несправедливим унаслідок м`якості, відсутні.
Є необґрунтованими доводи представника потерпілої щодо безпідставного неврахування судом першої інстанції обтяжуючих покарання обставин, передбачених пунктами 6, 6-1 ч. 1 ст. 67 КК, а саме вчинення злочину щодо особи, яка перебуває у безпорадному стані і з якою винний перебував у сімейних відносинах, оскільки такі обставини органом досудового розслідування встановлені не були, в обвинувальному акті не зазначені, також вони не були встановлені й під час судового розгляду.
Крім того, ст. 67 КК доповнено пунктом 6-1 після вчинення ОСОБА_9 злочину (Закон України від 6 грудня 2017 року № 2227-VIII «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами»).
Посилання представника потерпілої на те, що в мотивувальній частині вироку суд неправильно визначив категорію вчиненого злочину за ст. 12 КК і така помилка веде до скасування оскаржуваного судового рішення, не є переконливими. Суд вправі як за заявою сторін, так і за власною ініціативою виправити цей недолік шляхом виправлення описки в порядку, визначеному ст. 379 КПК.
Неспроможними є твердження представника потерпілої про те, що суд безпідставно не задовольнив цивільного позову потерпілої у повному обсязі.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, розглянувши цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 відповідно до вимог 
ст. 127 КПК, задовольнив його частково. Розмір суми, стягнутої із засудженого на користь потерпілої у рахунок відшкодування моральної шкоди, суд визначив виходячи із засад розумності, виваженості, справедливості й моральних страждань, яких зазнала потерпіла. Крім того, суд, урахувавши  матеріальний стан ОСОБА_9 , стан його здоров`я, вік, визначив меншу, ніж заявлену в позові, суму відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілій.
Апеляційний суд, належним чином перевіривши доводи потерпілої ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, визнав обґрунтованим висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, правильність його правової кваліфікації та міру покарання. На усі доводи в апеляційній скарзі, які аналогічні доводам представника потерпілої у касаційній скарзі, надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень з наведених у скарзі мотивів під час розгляду справи в суді касаційної інстанції не встановлено. Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу представника потерпілої без задоволення. 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 30 вересня 2019 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року щодо ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 – адвоката ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.      
Судді:
ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                       ОСОБА_3